Серія «Magistra vitaе»

Як Москва нищила Україну

На підставі старих українських пісень

зладив

В’ячеслав Будзиновський

ISBN 978-966-10-7685-2

Тернопіль

Богдан

Перевидання книжки вимушено забутого за прокомуністичного режиму В’ячеслава Будзиновського (1868–1935), що вперше побачила світ накладом Союзу визволення України 1917 року (друкарня Адольфа Гольцгавзена) в столиці Австрії Відні й залишається актуальною донині.

Охороняється законом про авторське право.

Жодна частина цього видання не може бути відтворенав будь-якому вигляді без дозволу видавництва.

Навчальна книга – Богдан, просп. С. Бандери, 34а, м. Тернопіль, 46002

тел./факс (0352) 52 06 07; 52 05 48

office@bohdan-books.com www.bohdan-books.com

Збут: (0352) 43-00-46, (050) 338 45 20

Книга поштою: (0352) 51-97-97, (067) 350 18 70, (066) 727 17 62mail@bohdan-books.com

м. Київ: (044) 296 89 56; (095) 808 32 79, nk-bogdan@ukr.net

Коротко про автора

В’ячеслав Будзиновський — письменник, журналіст, історик, громадсько-політичний діяч. Для багатьох це ім’я, на жаль, невідоме, адже під час панування прокомуністичної влади його твори були заборонені. «Переселення» книг В. Будзиновського у «спецсхови» бібліотек викликало те, що погляд дослідника був постійно звернутий до історії рідного краю, незрадливою залишалася любов автора, який здобув знання у Львівському та Віденському університетах, до справді народних героїв – високих душею і хоробрих справами козаків.

Вони оживали на сторінках більшості книг цього уродженця (20.01.1868) села Баворів поблизу Тернополя – «Наші гетьмани» (1907), «Осаул Підкови», «Під одну булаву» (обидві – 1920), «Кров за кров» (1922), «Вона була козачкою» (1926), «Пригоди запорозьких скитальців» (1928), «Перед бурею» (1930), «Шляхетське право» (1934)… А починав творчий шлях В. Будзиновський як журналіст – разом з І. Франком випускав журнал «Товариш». Потім редагував газету «Громадський голос» і журнал «Радикал» (Львів), а переїхавши в Чернівці – часопис «Праця». Тоді ж, наприкінці ХІХ століття, з-під його пера вийшли ґрунтовні наукові розвідки «Культурна нужда австрійської Русі», «Аграрні відносини Галичини», «Рільництво в Галичині». Згодом побачили світ його історично-економічні брошури «Хлопська земля», «Хлопським коштом», «Хлопський рай», «Державні будови водні і дороги», «Виборча програма», «Наші права», «Пересторога», «Новітні революції», «Злодійська рука», «Хрунь і чорт», «Страйк чи бойкот», «Під крилами Габсбургів», два томи «Історії України» («Княжий вік» та «Литовсько-княжий вік»), «Йшли діди на муки», «Введення в історію України»…

Уже з цього переліку видно, якими широкими були інтереси автора, глибокою – ерудиція цього посла до австрійського парламенту, наполегливою – творча праця. А ще коли додати його ж книжки соціально-побутової прози «Оповідання», «Як чоловік зійшов на пана» (обидві – 1897), збірку історичних пісень і дум зі своїми коментарями «Козацькі часи в народній пісні» (1906), на яку відгукнувся рецензією І. Франко, «Опришок та інші оповідання» (1927)… І в наступні роки книжки В. Будзиновського виходили одна за одною, знаходили своїх вдячних читачів. Та й тоді, коли письменника не стало (він пішов із життя 14 лютого 1935 року), у Львові благословили в світ збірки його історичних оповідань «Не вб’ю тебе» і «Козак Шуба» (1937), у Кракові – «Пригоди запорожців» (1941). Нині творча спадщина В. Будзиновського, хоч і повільно, не так, як варто було б, повертається до читачів. І один із кроків у цьому напрямку – перевидання його книжки з промовистою назвою «Як Москва нищила Україну».

Текст подано за сучасним правописом із збереженням окремих лексичних, фразеологічних і характерних морфологічних особливостей мови автора.

Богдан Мельничук

Наша Україна, що колись у давнину, звалася «Русь», мала трьох головних сусідів, з якими їй довелося віками ворогувати. Се були: зі заходу П о л ь щ а, з полудня бусурмани т а т а р и, що жили-кочували там, де тепер губернія Таврійська, південні частини губерній Херсонської й Бессарабської та в Криму, а з північного сходу М о с к о в щ и н а. Татари вже майже цілком загибли, й ледве жменя зосталася їх у південному Криму. Поляки значно присмирніли та, мабуть, муситимуть вдоволятися тим, аби в своїй Польщі мати сяку-таку волю. Одна тільки Московщина до сьогодні сильна та налягає чорною хмарою на Україну – на нашу мову, на наш народ і наш край гірше, ніж коли-небудь налягали Польща чи татарва. Бо татарва грабувала наш добуток, брала людей у полон, палила й мордувала, набігаючи ордами на Україну. Від сього, одначе, можна було оборонитися. Але татарва нашої мови, звичаїв, а що головне – і нашої волі не займала. Польща, хоч і бажала нас поневолити, та була заслабка до сього. В ній не було ні ладу, ні сильної державної влади, ні сильного війська, й наші прадіди вміли від Польщі боронитися. Інша річ – Московщина. В ній здавна була сильна царська влада та сильне військо, а тому темна Московщина так, наче чорна хмара, налягала на нашу Україну, закриваючи нам сонце волі й просвіти.

У піснях, що їх наш народ, особливо ж старше покоління в селах, ще співає, заховалася доволі добре пам’ять про те, як наш народ сусідував з ляхами, татарвою й москалями. («Москалі» – се те ж саме, що «русскіє», «великороси»; солдатів же «москалями» звати ― се неправильно). Є в нас, серед народу, старосвітські пісні й думи про війни українських козаків з ляхами-поляками і татарами, але є й пісні про лихе сусідство з Московщиною. В отсій розвідці хочемо розглянути, що кажуть народні пісні про се сусідство України з Московщиною.

Як Москва цькувала татар на Україну

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.