На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Анне Гольт

МОГИЛА НА ДВОХ

Роман

Видавництво «Фабула»
2021

Оригінальна назва En grav for to

Published by agreement with Salomonsson Agency Це видання опубліковано за домовленістю з Salomonsson Agency

Copyright © Anne Holt 2018

© В. Криницький, пер. з норв., 2020

© Видавництво «Фабула», 2020

© Видавництво «Ранок», 2020

ISBN 978-617-09-7319-1

Усі права збережено. Жодна частина цієї книжки не може бути відтворена або передана в будь-якій формі або будь-якими засобами, електронними чи механічними, включно з фотокопією, записом чи будь-якою системою зберігання та пошуку інформації, без письмового дозволу власників авторських прав.

Електронна версія створена за виданням:

Гольт Анне

Г60 Могила на двох. Роман / пер. знорв. В. Криницький. — Харків : Вид-во «Ранок» : «Фабула», 2020. — 352 с.

ISBN 978-617-09-6699-5

У Норвезькій лижній збірній — допінговий скандал! Одну з найкращих лижниць Хеге Кін Морелл звинувачують у вживанні клостеболу. Під загрозою її участь у Зимовій Олімпіаді і взагалі спортивна кар’єра. Її батько хоче знайти тих, хто підставив доньку. І наймає для цього Сельму Фалк – колишню спортсменку, олімпійську чемпіонку і найкращу адвокатку країни.

Утім, уже незабаром стає зрозуміло, що скандал із Хеге — лише верхівка айсберга залаштункових інтриг, корупції і тіньових схем, що процвітають у Федерації. І лише частина чийогось божевільного плану, що ставить під загрозу життя багатьох. Хтось готовий на все, аби покарати винних. Чи вдасться Сельмі вчасно розв’язати цю загадку і виграти?

УДК 82-312.4

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо- і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Книга містить криптографічний захист, що дозволяє визначити, хто є джерелом незаконного розповсюдження (відтворення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

Четвер, 7 грудня 2017 року

Сельма Фалк

Якби Осло було тілом, тут був би його анус.

Саме в цій квартирі.

У цій чортовій вітальні.

Кімната маленька й холодна. Сіро-коричневі шпалери в кутках відклеїлися. Дешевий ламінат на підлозі здибився і вкрився плямами, особливо під вікном. Сельма Фалк присіла і обережно торкнулася темної плями у формі півмісяця. Пліснява кірка розсипалася з бридким шелестінням.

Відколи вона почала переносити ящики, кожні чотири хвилини за вікном торохтів трамвай. Шибки на вікні затягнуті самоклейними плівками — може, щоб знадвору не було нічого видно, а може, їх приклеїли, щоб скло трималося купи — під плівками чітко проступали тріщини. Щоразу, коли повз проїжджав трамвай чи вантажівка, у кімнаті ставало темніше. Вечоріло. Щілини на рамах вікна хтось заліпив пакувальним скотчем, але вихлопні гази легко проникали в приміщення і від цього різкого запаху аж у носі крутило.

Ящики вона склала двома штабелями під стіною у спальні. На найвищому ящику засів Даріус — він пригнувся, наче приготувався до стрибка, і повільно поводив хвостом з боку в бік.

Сельма Фалк сіла на єдине, що в кімнаті було з меблів,— червоний диван шістдесятих років минулого століття. Він стоїть тут уже давно, пропах пересмаженою олією і сирними кульками. Принаймні вона сподівалася, що це таки були сирні кульки… Даріус зненацька вигнув спину й засичав, хоча так і залишився на верхівці вежі з ящиків під протилежною стіною кімнати.

Минуло три тижні й три дні. Відтоді Сельма раз по раз ловила себе на тому, що без жодної потреби дивиться на годинник, ніби одним лиш поглядом може його зупинити. Або навіть повернути навспак. Наступного понеділка мине рівно чотири тижні з дня, коли Ян Морелл з незвично серйозним виглядом зайшов до її кабінету й повідомив про крайній термін.

Залишилося всього чотири дні.

Зовсім скоро вона може втратити все, що коли-небудь мала. Окрім машини — від неї вона ніколи не відмовиться. І кота — Єссо буквально змусив узяти його з собою. Даріус спритно зіскочив зі своєї вежі й прослизнув до спальні. Щось там упало. Щось розбилося.

Сельма заплющила очі. За вікном пролетів автомобіль швидкої. Звук сирени розітнув тишу. Вона затулила вуха руками, але це не допомогло. Розплющила очі, опустила руки. Даріус стояв перед нею посеред вітальні. Очі його блищали, хвіст усе ще войовничо мотався з боку в бік. У роті кіт тримав мишу — життя її ще не повністю покинуло, і тонкий хвостик судомно смикався. Даріус позіхнув, бідолашна тваринка впала на підлогу й скорчилася в судомах.

Сельма Фалк не плакала від суботи 13 грудня 1986 року. Через шість днів міг виповнитися вже 31 рік, і Сельма дуже здивувалася, відчувши на щоці сльозу. Це мало б бути фізично неможливо. Подив змусив її підвестися, щоб знайти дзеркало.

Медаль з тих часів два тижні тому вона виставила на інтернет-аукціон. Поки що жодна жива душа не зацікавилася. Мабуть, олімпійська медаль, яку вона завоювала через два роки, могла бути кращим товаром. Але Сельма ще не наважувалася розлучитися з нею.

Маленьке дзеркальце, знайдене в сумочці, підтвердило: вона не плакала.

Тут жити неможливо.

Але вона мусить жити тут. У цьому щурячому кублі. Або мишачому, коли вже побачила мишу. Вона вперше глянула на стелю, помітила велику сіро-блакитну пляму, і її занудило.

І вирвало.

Блювотиння було якраз до пари килиму у вітальні.

За той час, що дав Ян Морелл, їй вдалося продати свого майна майже на тринадцять мільйонів крон. З цієї суми залишилося двадцять три тисячі вісімсот сімдесят шість крон і тридцять два ере. І жодного натяку на те, коли вона зможе хоч трохи заробити.

Добре, що ніхто не знає, де вона. Ні Єссо, якому більше, мабуть, не треба переживати. Ні діти — вони обоє чітко дали зрозуміти, що більше ніколи не хочуть її бачити, поки вона збирала свої речі в картонні коробки, перш ніж завантажити їх у позичений у Турка фургон і поїхати. Ніхто з друзів гадки не мав, де вона, хоча чутки про її хворобу, мабуть, таки розлетілися, якщо судити з п’ятдесяти двох повідомлень і пропущених дзвінків лише за останні дні. У Сельми Фалк не було раку. Принаймні наскільки вона знала. Від розгубленості, а радше через відчай їй просто довелося трохи переграти, бо недовірливі партнери все не могли зрозуміти, з якого дива їй заманулося так різко все продавати. Вона не вимовила цього слова на «р», але коли зважити на тугу в очах і тремтіння в голосі — не дивно, якщо всі навколо дійшли такого висновку. Від згадки про все це знов підступила нудота. Вона енергійно похитала головою, глибоко вдихнула і вирішила відкласти дзеркало й знайти щось, чим можна прибрати майже мертву мишу й зелену блювотну пляму на килимі.

Ніхто не має знати, де вона.

Сельма дійшла до середини вітальні, коли у двері подзвонили. Від несподіванки вона так смикнулася, що Даріус знову вигнув спину й засичав. Напівжива миша повзла до дверей, ніби вірила, що там її порятунок. Нерішуче пішла в той самий бік і Сельма, все ще вагаючись, чи варто відчиняти.

У двері різко нетерпляче постукали.

Ніхто не знав, що вона тут.

Дверний дзвінок знову задзвонив.

Камера

Час йому вже не належав.

Кімнатка без вікон. Світлодіодна лампочка на стелі сяє цілодобово. Кабелів не видно. Нічого, що він міг би відірвати або відламати. Монолітне бетонне ліжко вздовж стіни. Він не мав матраца — лише купка соломи, що вже збилася і смерділа.

Не мав він і ковдри. І навіть одягу. Не мерз — тут жарко. Але спати голим не на постелі й нічим не вкриваючись він ще не звик. Тільки час від часу трохи дрімав.

Але не спав.

Досі надто нажаханий.

Воду діставав з дірки в стіні. Невелика, можна заткнути пальцем — отже, півдюймова труба. Тече безперестанку. Чашки він не мав, тож мусив сьорбати воду просто зі стіни, де нескінченна цівка залишила жовто-коричневий слід, вкритий бридким слизом. На підлозі під трубою — отвір водостоку, прикритий металевими ґратками. Туди він ходив у туалет — і по-малому, і по-великому, якщо вдавалося щось видушити. Відстань між пруттям у ґратках посередині була трохи більша. Іноді йому щастило і він влучав у той проміжок. Якщо ж ні — доводилося ногою скидати власні фекалії або й проштовхувати крізь ґратки.

Час від часу йому давали їжу через люк у металевих дверях. Здебільшого хліб. Іноді булочки. Бувало, що чимось политі. Нічого гарячого, нічого такого, що треба їсти з миски ложкою чи виделкою.

Дні минали за днями. Ночей взагалі більше не було.

Світло не просто дратувало — воно крало час. Він міг тут бути тиждень, два тижні, рік.

Не рік.

Але довго. Принаймні кілька днів він намагався лічити час, відколи вперше прокинувся і не зміг зрозуміти, де опинився. Він не знав, чому він тут. Не було жодної підказки. Він кричав до невидимої фігури, яка приносила їжу. Лаявся і бив кулаками, аж сірий метал дверей почервонів від його крові. Ззовні не долинало жодного звуку, а люк був надто малий, щоб розгледіти хоч щось, крім тіней по той бік.

Цей чоловік мав його знати. Це напевно чоловік. Коли він прокинувся в камері, у нього боліли сухожилля під колінами й верхня частина спини, ніби його хтось волочив. Тягли грубо, не панькаючись. П’яти теж боліли. Це мав бути чоловік, і цей чоловік його знав.

У камері не було нічого, чим він міг себе вбити.

Він хотів цього понад усе. Краще смерть, ніж ці муки. Він навіть щосили бився головою об стінку. Усе, чого домігся,— розбив лоба й дістав кілька синців. Спробував натовкти собі повен рот соломи, але закашлявся і все виплюнув. Рефлекс, мабуть. Він намочив солому, напихав її якомога тугіше в носа й рота і вже майже досягнув успіху, але… Щойно кімната стала рожевою, а в голові засяяло яскраве світло, знову напав кашель і вся солома вилетіла.

І так щоразу.

Той, хто тримав його в полоні, мав його знати.

Той, хто тримав його в полоні, знав, що він краще вибере смерть, ніж таке. А гірше за все, найгірше — що кожного разу, коли невідомий приносив їжу, чулося дивне механічне клацання з-за однієї стіни.

І вона підсувалася, і камера ставала ще менша.

Лижниця

У довгій низці значних і не дуже подій, з яких складається життя, цей день залишиться абсолютно непоміченим, думала Хеге Кін Морелл. З часом вона озиратиметься на ці дні й тижні, на цю мить і байдуже знизуватиме плечима.

Просто a bump in the road{1}. Неприємна, але цілком здоланна перешкода на шляху до Олімпіади в Пхенчхані.

Їй було двадцять чотири роки, і вона вирішила, що все це не насправді. Надто це було абсурдно. Надто очевидно неправильно. Щось пішло не так, і треба було визначити, що саме. І все виправити. Це було просто питання часу, намагалася вона себе переконати, хоча минуло вже три дні з моменту отримання того неймовірного повідомлення.

Кожна хвилина в цьому пеклі — це ще на шістдесят секунд більше, ніж надто довго.

Люди перед нею стали сіро-блакитною галасливою масою. Вона заплющила очі й зосереджено уявила, як переможно фінішує. Ялинка; пірнання в солону воду. Мамине обличчя — з роками воно стає все більш розпливчатим, у пам’яті залишилася тільки невиразна усмішка. Мама мала блакитні очі й довгі біляві коси, такі разюче не схожі на чорні жорсткі пасма Хеге. Колись вони навіть сплели зі свого волосся зебру. Мама дозволяла іноді маленькій дочці засинати в себе на плечі, коли тій ставало страшно в нічній темряві.

Серед усього незначного в житті були й великі моменти.

Перемоги. Медалі.

Але найголовнішого, звичайно, вона не пам’ятала. Хтось — можливо, біологічна мати — залишив її в неправильному місці. З того часу збереглася фотографія: майже двомісячна Хеге в кошику, зі струп’ям у ріденькому волоссячку. Загорнута в чисту пелюшку, з зеленим пластмасовим ведмедиком. Якби її покинули в іншому місці або в інший час, вона не потрапила б саме до Яна та Катінки Мореллів, і через кілька місяців її, бліду й хвору на екзему дівчинку, не відвезли б до Веттаколлена в Осло, на інший бік земної кулі. Біологічна мати, чи хто то був, залишивши її того ранку під напівживою вербою біля старої християнської місії, дала їй щасливий квиток у життя, і маленька Кін навчилася їздити на лижах.

Відмовившись від дитини, її мати зробила найкраще, що могла.

Чотири титули світових чемпіонатів і майже десять тисяч годин тренувань… Хеге знала, що в житті бувають як злети, так і падіння. І те і те вона навчилася сприймати спокійно, що неабияк бентежило норвезьку публіку.

Хеге Кін Морелл знала, що в її житті були видатні моменти. І незначні теж. Саме життя було ланцюгом сильніше чи слабше пов’язаних хороших і поганих, непомітних і справді історичних подій — усього, що відбувалося між народженням і смертю. Ланцюг довгий, а цю конкретну мить, цю абсурдну пресконференцію просто треба пережити. Хеге мала триматися, і зусиллям волі вона ще дужче випростала спину.

Це була якась помилка, і треба все з’ясувати.

Вона знову розплющила очі й зупинила погляд на невидимій точці десь високо над головами майже сорока журналістів і фотографів, що зібрались у залі. Біля неї рядочком сиділи четверо серйозних чоловіків — троє склали руки, зчепили пальці й похилили голови. Стіл вкритий темно-синьою скатертиною. Її светр такого ж кольору, але вперше за шість років на ньому немає назви компанії-спонсора. Навіть логотип виробника заліпили шматочком клейкої стрічки. Не було мисок з фруктами, пляшок зі смузі й водою, які зазвичай виставляли на стіл так, щоб вони потрапляли в об’єктиви фотокамер,— тільки один-єдиний графин бовванів на столі. Склянку поставили лише перед Хеге.

Порожню.

Вона зайшла, і гамір у залі раптово стих. Камери гуділи й клацали, дехто ще перешіптувався, але президентові Норвезької федерації лижних перегонів Боттольфу Одді навіть не довелося підвищувати голос, коли він узяв мікрофон і прокашлявся.

— Ласкаво просимо на нашу пресконференцію,— промовив він.— Перейдімо відразу до справи.

Один фотограф перечепився через чиюсь ногу й на весь зріст розтягнувся на підлозі. Президент Федерації навіть не подивився в його бік.

— Причина, з якої Норвезька федерація лижних перегонів скликала цю пресконференцію, полягає в тому, що Хеге…— Він затнувся.

— Склалася така ситуація…— почав він знову.— Осінній допінг-тест Хеге Кін Морелл дав позитивний результат.

У залі, здалося, навіть камери заніміли.

— Це якась помилка,— голосно сказала лижниця.— Я ніколи не вживала допінгу. Мабуть, щось наплутали зі зразками.

Фотокамери знову оскаженіло заклацали.

Батько

У під’їзді невиразно пахло брудом. Сморід землі й вихлопних газів, подумав Ян Морелл, чекаючи, доки двері відчиняться.

Йому здавалося, що він чує якісь звуки, але важко було зрозуміти, долинають вони з квартири чи з гамірної вулиці. Він мало не приклався вухом до дверей, але дві брудні, навіть на вигляд липкі діагональні смуги невизначеного кольору на дверях відбили в нього це бажання.

Дізнатися адресу було досить складно — такі речі зазвичай забирали в нього не більше пів години. Приватний детектив, або офіційно — консультант із питань безпеки, якого Ян Морелл тримав на зарплаті, півтори доби шукав у нетрях Енше якогось типа. У непоказному приміщенні хлопець удень ремонтував машини, а ввечері в підвалі організовував покерні турніри. Він був упертий, повідомив консультант із безпеки в короткій записці. Ян Морелл волів не знати, що детектив робив з ним. Він намагався не думати про це. Суть повідомлення зводилася до того, що Сельма Фалк орендувала це приміщення на три місяці, майже за безцінь. Строго кажучи, вона взагалі нічого не платила. Чоловік був одним з її колишніх клієнтів і, вочевидь, дуже вдячним.

Як і сам Ян Морелл. Навіть якщо зараз він був не дуже вдячний, то вже точно — колишній.

Ніхто не відчиняв.

Мореллові здалося, що він почув котяче нявкання. Він кілька разів грюкнув у брудні двері й знову подзвонив. Цього разу вже напевно почулися кроки.

Хтось зсередини натиснув на дверну ручку. Дзенькнув ланцюжок на дверях. Між дверима й одвірком з’явилася вузька щілина, через яку показалися праве око й кутик рота Сельми.

Вона нічого не сказала. Просто стояла мовчки, ніби їй потрібен був час, щоб усвідомити: він її знайшов. Морелл опустив погляд і побачив кота з дивною мордою, ніби він втрапив у лобове зіткнення — великі круглі очі й плаский ніс.

— Пусти,— буркнув Морелл, натискаючи на двері ліктем.— Я маю пропозицію, від якої ти не зможеш відмовитися. Остання, найбільша ставка.

Відчинив двері й зайшов.

Тюбик

Хеге вдома сама. У провулку біля будинку у Веттаколлені, за високою стіною сербських ялин — юрба журналістів і фотографів. Трохи раніше вона чула, як гуділи двигуни їхніх машин. Приїхала поліція. Мабуть, сусіди зателефонували. Четверо офіцерів з собакою відігнали фотографів, що зазирали між деревами й підійшли надто близько до будинку.

Скоро десята вечора.

Додому після пресконференції її привіз тато. Обоє не сказали ні слова. Машину поставили нагорі, біля сусідів, заледенілою стежкою спустилися до свого двору й зайшли через задні двері. Батько досі мовчав. Двічі перевірив двері й замки. Зупинився перед нею, взяв за руки.

— Я все владнаю.

Сказав чітко, з наголосом на кожному слові. І швидко вискочив через ті ж двері, якими вони зайшли.

От такий він. Той, хто все владнає. Хеге понад усе на світі хотіла, щоб хтось усе владнав. Виправив це обурливе непорозуміння. Знайшов помилку. Знайшов п’ять помилок, десять чи скільки їх там було — помилки, через які Антидопінговий комітет вважає, що вона шахрайка. Ніби вона вживала анаболічний стероїд, назви якого навіть не могла зараз згадати, хоча три дні поспіль читала її в документах знову й знову, та й раніше знала.

Хеге дуже хотіла, щоб хтось усе владнав, але саме цього вечора вона воліла б, щоб тато нікуди не йшов. Щоб хоч хтось побув із нею. Хтось, крім Маггі, яка, мабуть, як завжди сиділа у своїй квартирі в цокольному поверсі й дивилася польське телебачення.

Хеге пройшла майже темними кімнатами. Перш ніж піти, тато позасував штори в усіх кімнатах, ретельно й методично. Зупинилася перед холодильником. Відчинила. Вона сьогодні не снідала, але чомусь нічого не хотіла. Тільки щоб тато повернувся додому.

І мама знову була жива.

І щоб хтось із Антидопінгового комітету подзвонив у двері й зі щирою усмішкою перепросив за це прикре непорозуміння. Звичайно, її проба не давала позитивного результату. І треба просто забути про ту жахливу пресконференцію, і як батько вивів її заплутаними коридорами до підземного паркінгу, а звідти хтось виїхав татовим «мерседесом» із затемненими вікнами, відвернув увагу журналістів і дурив їх достатньо довго, щоб вони змогли непомітно покинути будівлю на орендованій «хонді».

Вона різко зачинила двері холодильника.

Минуло чотири дні після етапу Кубку світу в Ліллегаммері. Вона вибула в півфіналі класичного спринту, але наступного дня виграла в скіатлоні. Зазвичай на змагання в Норвегії та Швеції вона їздила з кимось — приятелями з команди, тренерами, фізіотерапевтами чи лікарем національної збірної. Але тих вихідних вона їхала сама. Слухала аудіокнижку.

Вона майже закінчила четвертий роман Елени Ферранте.

Її речі завжди збирала Маггі. Збирала й розбирала. Прала одяг теж Маггі. Хатня працівниця жила з ними від часу маминої смерті, перебравши до своїх рук більшу частину нудної для Хеге й батька домашньої роботи. Міняла постіль. Прала. Прибирала. Готувала їжу. Згідно з суворими інструкціями, звичайно,— батько найняв дієтолога, що склав для Хеге спеціальне меню на цілий рік, і вони дотримувалися його так, ніби від цього залежало життя.

У певному сенсі, так і було.

Це створювало оптимальні умови для перемог, як сказав тато.

Повернувшись зі змагань пізно ввечері в неділю, Хеге впала в ліжко й заснула, а прокинулася вже з новиною, що провалила допінг-тест. Вона навіть не помітила, що її сумка розібрана, речі випрані й усе розкладене на місця. У наступні дні Маггі ходила будинком як добрий, проте обережний і майже непомітний привид.

Хеге кинулася вниз сходами, перескакуючи через три сходинки. Заскочила до своєї кімнати й розчахнула двері гардероба. Автоматично увімкнулося світло. По один бік цієї кімнатки на сім квадратів висіло її тренувальне спорядження. Неможливо було сказати, чи щось зникло. Порожня сумка лежала на своєму місці біля дверей ванної. Хеге легенько провела рукою вздовж ряду розвішаного одягу. Зупинилась і обсмикнула рукав. У цій куртці вона була в неділю.

Хвильку постояла, замислившись.

Вона клала тренувальні штани на самий низ у сумку. Там була зношена блискавка, її треба замінити.

Усе на місці. Маггі зробила свою роботу, як робила її завжди. Містка сумка для туалетного приладдя з додатковим місцем для її препаратів від астми мала лежати у ванній, у верхній шухляді під умивальником. Цю сумку вона брала лише в поїздки. Там лежало все необхідне — вона мала подвійний набір туалетних засобів, щоб випадково не забути чогось у поїздку. Хеге відчинила двері ванної і висунула шухляду. Сумка там, де й мала бути. Хеге вийняла її, поклала на стільчик біля умивальника й відкрила.

Дезодорант. Схвалений лікарем національної збірної. Косметика. Схвалена лікарем збірної. Зубна паста, щітка для волосся у пластиковому чохлі, зубна нитка з м’ятним ароматом. Парфуми, отримані від тата в подарунок на Різдво. Перевірені й схвалені в результаті всіх експертиз, якими батько її повсякчас оточував. Три інгалятори. Нерозпечатана упаковка парацетамолу. Одну за одною Хеге викладала всі речі до умивальника. Скоро сумочка була порожня.

На самому дні залишився якийсь незнайомий тюбик. У прямокутній білій коробочці, з чорно-зеленим написом, червоним знаком забороненого препарату й чорним штампом «ДОПІНГ».

Препарат називався «Трофодермін».

Хеге впустила коробочку на підлогу.

У вухах задзвеніло. Вона часто моргала, намагаючись прогнати чорні цятки, що затанцювали перед очима. Схопила один інгалятор, обхопила губами, натиснула й глибоко вдихнула.

Але навіть це не допомогло — вона досі задихалася.

Хеге добре знала, що таке «Трофодермін».

Але вона не уявляла, звідки він у її сумочці, взагалі в її речах, після успішного виступу в Ліллегаммері.

Жодної ідеї. Світ зупинився.

Скляний палац

Він змерз.

Арнульф Сельгюс знав, що в цій великій кімнаті не холодно. Температура і якість повітря контролювали надсучасні пристрої — коли два роки тому король відкрив цю будівлю, вона була єдина у своєму роді. На весь світ. У всіх приміщеннях було рівно двадцять градусів, з точністю до десятих. І все ж зуби мало не вибивали барабанний дріб.

Сельве Банґ, схоже, нічого не помітив.

— Це скандал! — кричав він.— Скандал, якого ми не можемо собі дозволити, Арнульфе! Допінг — це абсолютно неприйнятно!

Бризки слини летіли на гладеньку поверхню дубового стола.

— Звичайно,— апатично мовив Арнульф і затулив обличчя руками.— Ти це вже кілька разів повторив. Але що нам тепер робити? Пришити те дівчисько?

— Як варіант.— Очі Сельве звузилися.

Він підвівся так само різко, як дві хвилини тому впав у блакитне дизайнерське крісло.

— Вона ніколи не була дуже популярною. Це само собою… Вона навіть не…

— Облиш. Припини.

— Але вона створила нам купу проблем. Це через неї. І хтось має відповісти. Ніщо на світі не минає безкарно, Арнульфе. Це зрада, ось що це. Підла зрада всіх нас — Федерації, членів команди і…

— І тебе,— пробурмотів Арнульф собі в руки так тихо, що співрозмовник навіть не розчув.

— Що ти сказав?

— Нічого. Але тобі справді слід заспокоїтися. Це точно не твоя справа, Сельве. Для таких випадків є процедури. Протоколи. Правила.

— Правила? Протоколи?

Голос невисокого поважного чоловіка зірвався на фальцет. Він заходився крокувати туди-сюди вздовж скляної стіни, через яку в погожі дні було видно весь Осло-фіорд. Утім, зараз за вікном майже все огорнув туман — типово для цієї пори року.

Арнульф Сельгюс знову підвів погляд. Сельве Банґ — низенький черевань з довгим носом, що мало не торкається верхньої губи. Очі в нього й так трохи виступали, а від хвилювання взагалі вибалушилися й косили в різні боки.

Зараз він анітрохи не був схожий на того колишнього лижника.

Може, навіть і на письменника не схожий, подумав Арнульф,— хоча письменники якраз бувають абсолютно різних статур і розмірів.

Золота флешка на золотому ж ланцюжку підскакувала в такт крокам Сельве й знову падала на краватку. Він постійно торкався її тонкими, мовби дівочими, пальцями. Арнульф Сельгюс знав цього чоловіка з 1982 року і завжди його недолюблював. Але просто зараз він відчув дещо нове — огиду.

Або страх — раптом усвідомив він.

Кімната була сповнена страху. Він ховався в кутках. Ховався за світлими шторами, які майже непереборно хотілося зсунути. Навіть за дурнуватими величезними вікнами, між темними ялинками, що обступили стоянку, ввижалася якась невиразна сіра тінь — вона підкрадалась і тільки й чекала, щоб схопити його.

Арнульф Сельгюс відчув, що не може глибоко вдихнути.

Сельве думав про своє і нічого не помічав.

Що людині, яка тридцять п’ять років тому виграла кубок світу, давало право почуватися господарем норвезьких лижних перегонів — Арнульф зрозуміти не міг.

Навіть цю кляту споруду, цього скляного монстра на пагорбах Гольменколлена Сельве Банґ примудрився використати для власного просування. Сам був головою конкурсної комісії під час вибору архітектурного проєкту, потім сам же очолив будівельний комітет.

Коли 2008 року лижні перегони виділилися з Норвезької федерації лижних видів спорту, багато хто вважав, що це лише підкилимні ігри. Серед них був і Арнульф Сельгюс. Типова недалекоглядність — так він про це думав і так називав. Департамент лижних перегонів у Федерації уклав винятковий спонсорський контракт зі Statoil, буквально підливши бензину в багаття тих, хто вважав перегони найбільшою коштовністю в крижаній короні зимових видів спорту. Угода була неймовірна — на двадцять років, фактично ціла вічність у взаєминах зі спонсорами. Гірські лижі теж могли б піти власною лижнею — все частіше чулось у коридорах Федерації після укладення угоди. Хоча, строго кажучи, це була просто група ентузіастів, яка дбала про інтереси й розвиток телемарку. Не краще було й у братерстві сноубордистів — вони так ніколи й не зрозуміли важливості організації. Фрістайл узагалі був для підлітків і не показував серйозних результатів з часів Карі Траа.

Норвегія — це лижні перегони, і норвезькі лижні перегони цілком здатні міцно стояти на власних ногах.

Зараз Норвезькій федерації лижних перегонів уже дев’ять років, і цей час так і не став легкою прогулянкою до славних здобутків, як це уявляв Сельве Банґ і його прибічники.

Не планували вони й допінгового скандалу, у який втрапить одна з найкращих лижниць.

Арнульф знову затулив обличчя руками й застогнав:

— Треба поговорити зі спонсорами. Не можуть же вони…

— Це саме те, що вони можуть! — вискнув Сельве, повернувся й підійшов до співрозмовника, притримуючи рукою золоту флешку.— Усі спонсори мають пункт про допінг. І в угоді зі Statoil він категоричний і суворий. Вони легко можуть послати нас, Арнульфе!

— У нас залишається державна підтримка. Гроші від лотерей. Добровільні внески. Менші спонсори, як-от MCV. Ми ще можемо…

— Внески? Ти думаєш, що це… це…

Він відпустив флешку й сплеснув руками.

— Думаєш, Кришталевий палац побудували за гроші від продажу вафель? Думаєш, усе це,— його тонка рука невизначено махнула в бік сірих вікон,— завдяки бабцям-волонтеркам, які влаштовують гаражні розпродажі й продають смажені ковбаски і що там ще? Ти справді віриш, що наша Федерація досягла свого нинішнього становища зусиллями волонтерів? Так? Ти думаєш…

Він несподівано опустився на стілець. Потер пальцями лоба й повільно видихнув через ніс.

— І з цією непевною некомпетентною куркою в Міністерстві культури перспективи надходжень від лотереї теж непевні,— гірко додав він.— Отак воно буває… Люди тут їли, пили, їздили в справах, а потім…

— Ніщо з цього не спливе,— різко обірвав Арнульф.— Усе до 2015-го благополучно поховано постановами парламенту. Це точно. А після Сочі вся бухгалтерія відносно чиста, і лише ці документи може побачити світ. Більше нічого.

Повисла тиша. Туман надворі став ще густіший — якщо це було можливо. Коли Арнульф рвучко підвівся й підійшов до вікна, ліхтарі на стоянці здавалися вовняними кульками, хіба трохи світлішими за темно-сіру вату навколо.

— Але ми будемо розбиратися з проблемами по черзі,— підсумував він і підтягнув краватку.— Зараз нам достатньо й Хеге. І власне, ні ти, ні я тут нічого зробити не можемо. Я їду додому.

Він знову повернувся.

Сельве Банґ ніби нічого не чув. Він сидів у глибокій задумі, з розгубленим поглядом. Однією рукою він тримав золоту картку пам’яті, клацаючи її кришечкою.

— Я їду,— повторив Арнульф і пішов до дверей.

Сельве так і не відповів. Він усе клацав і клацав, а Сельгюс, узявшись за дверну ручку, раптом зрозумів, що нікому з них і на думку не спало поцікавитися, як після цього страшного викриття почувається Хеге Кін Морелл.

— Точно не так паскудно, як я,— ледь чутно пробурмотів Арнульф і зачинив за собою двері, залишивши Сельве самого у великій залі, якій сам король Гаральд дав почесну назву «Золоті дівчата» на честь першого олімпійського золота норвезьких лижниць.

Ставка

— Він не підключений,— мотнула Сельма головою на чорний екран телевізора.— Я вже хтозна-скільки не дивлюся новин.

— Ти маєш мобільник.

Ян Морелл озирнувся з таким виглядом, ніби раптом опинився посеред смітника.

Сельма сіла на диван із запахом сирних паличок і поплескала долонею обіч себе, запрошуючи гостя приєднатися. Він не поворухнувся.

— Це стосується Хеге,— мовив він, не удостоївши своїми коментарями квартиру, якщо не враховувати гидливого виразу на обличчі.— У неї позитивна проба.

— Що?

— Антидопінговий комітет стверджує, що вона вживала клостебол. Звичайно ж, це неправда.

— Клостебол? — перепитала Сельма.— Анаболічний стероїд, якщо я правильно пам’ятаю?

— Так. Я про нього ніколи й не чув. До позавчора. Думаю, це якесь непорозуміння. Помилка. Або диверсія — у найгіршому разі. Ти маєш усе з’ясувати.

— Я?

Вона взяла жовту подушку й поклала собі під спину, перш ніж відповісти.

— Ти давав мені час до понеділка, Яне. Наступного понеділка! Вдень я була в банку, все вже зроблено. Тринадцять мільйонів крон переказано на твій рахунок. Ще три тобі просто доведеться почекати. Більше я вже не могла знайти. Дай мені кілька років зібрати ці гроші. Як ти й вимагав, я здаю свою адвокатську ліцензію. У понеділок. Якщо ти думаєш, що за цей час я можу владнати таку складну справу, як звинувачення у вживанні допінгу,— ти мене переоцінюєш.

— Ти можеш працювати й без ліцензії.

— Адвокатом?

Сельма весело всміхнулася, вийняла подушку з-під спини, легенько вдарила й притисла її до грудей. За останню годину стало помітно холодніше.

— Ні,— коротко відповів Морелл. Тепер він хоча б повернувся до неї.

До цього він ніби говорив з кімнатою. Зараз же намагався побачити її очі.

— Не можна привласнювати чужі гроші, Сельмо. Ми все це вже не раз обговорили. Ти не отримаєш назад ліцензію зі своєю… схильністю. Цю справу закрито.

— Тоді я нічим не можу тобі допомогти.

— Не мені. Допоможи Хеге. Ти можеш зробити це як консультант. Мій консультант.

Сельма відчула, як прискорилося її серцебиття. Вона спробувала дихати спокійно, зосередитися і опанувати свої емоції.

— Це маячня, Яне. У нас була домовленість. Перше: я повертаю гроші.

Правою рукою вона почала загинати пальці на лівій.

— Друге: я здаю ліцензію. Третє: я більше ніколи не гратиму. Ніколи ні в що. І в такому разі ти мене не здаєш. Точно…

Даріус заскочив на диван, кілька разів обкрутився навколо себе й ліг.

— …не найлегша угода,— закінчила Сельма.

Він розтулив рота. Сельма виставила поперед себе долоню, ніби хотіла зупинити його.

— Сувора,— все одно сказав він.— Але справедлива.

Сельма поклала подушку як буфер між собою і котом.

— Чудово,— підсумувала вона приречено.— З такою угодою я не можу працювати на тебе. Ти зрозумієш це, якщо подумаєш.

— Поглянь на це як на ставку,— різко кинув Ян.— Твоя остання ставка. Якщо ти дізнаєшся, чому чиста, чесна й талановита спортсменка раптом не проходить допінг-тесту й ризикує не потрапити на найважливіші змагання свого життя,— отримаєш назад свої гроші.

— Пхенчхан.

— Так.

— Немає результату — немає оплати?

— Так. Інакше це не буде ставкою. Ти маєш час до остаточного визначення складу збірної. 24 січня 2018 року. Зробиш — гроші твої. Шістнадцять мільйонів. Багато твоїх проблем можна вирішити з шістнадцятьма мільйонами, Сельмо. Тим більше, що три мільйони — це борг, який тобі нема чим віддавати. Якщо тобі не вдасться — тоді ми з тобою втратимо час.

— Але чому я?

Ян Морелл ледь усміхнувся.

— Глянь на себе в дзеркало,— сказав з погано прихованим презирством.— Переглянь ще раз своє резюме. Якщо хтось і здатен це зробити, то тільки ти. Топова спортсменка. Топова адвокатка. Ти вела три гучні допінгові справи і дві з них виграла. Твоє обличчя відоме в усій Норвегії, ти приклад для наслідування.

— Колишня топова спортсменка,— виправила жінка.— А з понеділка — ще й ексадвокатка. І не таке вже й відоме обличчя. Віднедавна.

Він дослухав і простягнув руку:

— То ми домовилися?

Сельма підвелася. Дивилася на його руку, але не потиснула. Даріус м’яко зіскочив додолу, втупившись у мертву мишу, що так і лежала посеред кімнати.

— Я навіть не знаю, з чого почати,— нерішуче промовила Сельма.

— З того, що підеш зі мною.— Ян Морелл опустив руку й повернувся до дверей.— Тобі треба поговорити з Хеге.

Лише тепер він помітив гризуна на підлозі й закляк.

— Та що ж це за місце? — скрикнув він.— І що, до дідька, тут робить цей кіт?

— Довга історія,— коротко відповіла Сельма, оминула мишачий труп і пішла по свою куртку.— Але мені спершу треба дещо зробити. Я приїду до тебе за кілька годин.

Швидко глянула на «Ролекс». Ще одна річ, яку вона намагалася зберегти якнайдовше. Усвідомлення цього її вразило. Резерв, звичайно. Такий годинник можна продати за хорошу ціну.

— До опівночі. Підходить?

— Так.

— І ти…

— Що?

— Оплатиш усі витрати.

Роздратування чи навіть гнів промайнули на його обличчі.

— У розумних межах,— зрештою погодився він.— То ти береш роботу?

— Я приймаю ставку. Без особливої віри, що виграю. Ти взагалі припускав, що вона може бути винна?

— Вона не винна. Я знаю. Ти забула ще один пункт.

— Що?

— У нашій домовленості. Четвертий пункт. Ти мусиш надати мені довідку від психолога чи психіатра, що проходиш лікування.

Тепер уже Сельма зупинилася.

— Цей пункт треба викинути.

— Навіть не думай.

— Так.

Вона повісила куртку назад на гачок. У маленькому передпокої не було освітлення, і лише відчинені двері до вітальні давали змогу розгледіти обличчя співрозмовника.

— Я ніколи не піду ні до якого психолога, Яне.

— Ще й як підеш. Попроси Ванью Веґґе, щоб консультувала тебе. Хіба ви не подруги? Якщо ти відмовишся, мені доведеться нагадати тобі, що в сейфі лежить готова заява.

Вона глянула на нього. Зустрілася зі сповненим пихи, зарозумілості й багатства поглядом його блакитних очей. Ян Морелл, хоч і мав усього метр сімдесят вісім зросту, дивився на неї з недосяжної висоти. Він завжди одержував те, чого хотів.

— Ні,— твердо сказала вона.

— Твій вибір,— поклав чоловік руку на дверну ручку.— Матеріали надсилаю в понеділок.

Двері зачинилися за ним.

Даріус нявкнув.

Сельма кілька секунд повагалася, схопила куртку й вибігла за ним:

— Яне!

На щастя, він чекав її біля поштових скриньок.

Схованка

Перше, про що подумала Хеге, коли напад нудоти минув,— зателефонувати татові. Друга думка сяйнула їй, перш ніж вона знайшла телефон.

Що знає один, не знає ніхто. Що знають двоє — знають усі.

Татова мантра. Відколи її, маленьку й смертельно хвору, привезли з Китаю, тато вчив її, що нікому не можна довіряти. Нікому. Окрім нього та Катінки, норвезької мами Хеге Кін.

Не можна довіряти нікому, крім людей, для яких ти важливіша за них самих. Нікому, крім тих, хто любить тебе. Лише мама і я. Запам’ятай це.

Мама при цьому завжди поблажливо усміхалася, закочуючи очі, і намагалася м’яко заперечити. Хеге має знати, що люди здебільшого заслуговують довіри. Більшість людей бажають одне одному добра. З такими принципами жила вона, Катінка Морелл. Така вона була. І померла від лікарських помилок, за які її вдівець потім засудив лікарню і отримав три мільйони крон компенсації. Ці гроші він вклав у трастовий фонд Хеге, якій тоді було одинадцять. Хоча не те щоб вони їй колись знадобилися — як єдиній дитині Яна Морелла.

Напис на коробці сяяв перед нею. Вона поклала її на край умивальника. Зрозуміла, що торкнулася її, підскочила, схопила рушник і заходилася витирати відбитки, які тепер, мабуть, на всій поверхні. Коробка сплющилася, один клапан відкрився.

Написано італійською.

Хеге була в Італії. З командою. У кінці серпня — на початку вересня.

Тюбик вислизнув з коробки й упав на підлогу.

Що знає один, не знає ніхто.

Тато й Хеге були одним цілим. Можна сказати, що вони завжди були вдвох, особливо після смерті мами, коли їх обох захопили лижі. Так вони переживали своє горе. Намагалися принаймні. Взимку каталися в Нурмарці, влітку бігали на роликах і бігових доріжках, контролювали швидкість, темп і вагу, ніби намагаючись втекти від смерті, хоча виходу й не було видно.

Вони були двома сторонами однієї медалі.

Але тато був дуже рішучим. Такий різкий, меткий, він завжди перегравав усіх суперників, його завжди ставили на чолі. Він так пишався, майже вихвалявся, що в дитинстві його називали Слідопитом, а в юності він був найкращим лижником у своїй окрузі, хоч і бігав на старих дерев’яних лижах із кандагарськими кріпленнями, коли всі інші давно перейшли на модерне спорядження.

Він щось зробив би. Зразу. Перевернув би небо й землю, але з’ясував, хто підкинув Хеге в багаж цю штуку. Глянув би на цей тюбик, кинув кілька конкретних запитань і знову вискочив у двері. Тато завжди щось робив. Діяв. Швидко й негайно.

Хеге не хотіла нічого робити. Вона лише хотіла, щоб тюбик «Трофодерміну» зник. Сам. Усе це просто мало зникнути. Вона підхопила тюбик з підлоги. Кришечка відкрутилася з ледь чутним клацанням. Повернувши її, вона пробила металеву плівку на носику тюбика. Підняла кришку унітазу й видушила мазь у синювату запашну воду. Тричі стискала вона тюбик від кінця до носика, стежачи, щоб нічого не потрапило на пальці. Густа субстанція зникала у воді. Коли більше не було чого видушувати, вона натиснула на кнопку, тричі змила, ретельно потерла в унітазі щіткою і ще раз змила.

Дихання трохи заспокоїлося.

Вона взяла запальничку з маленького столика з підсвічниками в кімнаті. Повернулася до ванної і над унітазом підпалила картонну коробочку від тюбика. Почекала, аж поки картон догорів до кінчиків пальців. Відпустила. Змила.

Тюбик металевий. Можливо, його вдасться розплавити, якщо температура буде достатньо висока. Може, у каміні? Але зараз жоден камін не розпалений. Після дуже зимного листопада встановилася м’яка, волога й досить тепла погода. Навіть тут, на висоті. Каміни ж, і в кухні, і великий у вітальні, розпалювали, тільки коли було справді холодно. Це теж була зміна звичок після маминої смерті — Катінка могла розпалити камін і посмажити зефір навіть улітку.

Тато завжди був практичнішим.

Каміни використовували для опалювання приміщень і лише в дуже рідкісних випадках розпалювали для краси й настрою, коли приходили гості.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Епілог

Четвер 29 грудня 1977 року

Чортів брат.

Арне не дозволяли залишати малого. Мама суворо наказувала, збираючи їм харчі й закручуючи термос так міцно, що Арне потім ледве відкрутив:

— Не залишай брата. Ти чув?

Мама поцілувала їх обох у лоба, хоча Арне вже вищий за неї. А Ветле ще й довелося витерпіти поцілунок у щоку. Потім мама тугіше пов’язала йому шарф на шиї і провела до дверей.

— Ти чув, Арне? Не залишай брата і повертайтеся додому до шостої.

Ветле ще не мав наручного годинника, але він знав, що вони вже запізнюються. Дуже запізнюються, він відчував. Темрява вже давно переповзла Нуррмарку. І хоч небо було ще світле, дні зараз короткі. Температура вдень знизилася, і у Ветле добряче змерзли ноги. Лижні черевики, що дісталися йому від Арне, були ще надто великі. Їхати в черевиках, у яких ноги теліпаються,— справжнє пекло. Тому він непомітно замість вовняних шкарпеток надягнув тонкі, а потім за гаражами взув свої старі, вже замалі черевики.

Лижі були абсолютно нові. Мало того, що перші не вживані — ще й зі склопластику.

Ветле було всього сім, але на лижах він катався з двох років. На старих лижах старшого брата, у старих черевиках і штанях старшого брата. Старі дерев’яні лижі, завжди задовгі, завжди подряпані, побиті й зі збитими краями.

Подаровані на Різдво нові лижі були ніби пір’їнки на ногах. Легкі, майже невагомі, хоча й довгі — на багато років вистачить. Старший брат отримав чорні лижі Madshus. Арне приміряв їх просто посеред вітальні, хоча йому було вже чотирнадцять, у нього були прищі й ламався голос. Батько потихеньку виніс довгі пакунки пізно ввечері, коли хлопці вже подумали, що Святвечір минув, а великі сподівання не справдилися. Семирічний Ветле намагався не показати свого розчарування.

Не варто бути невдячним.

Це негарно.

А потім з’явилися нові лижі. Пара Ветле була бордового кольору. Біля кріплень великими літерами напис Bonna. Норвезькі. Бордові не такі класні, як чорні. Але склопластикові. Єдине, що він хотів,— склопластикові лижі. Від дядька Б’ярне брати отримали на двох пакунок лижного воску. Теж дуже бажаний подарунок, що прийшов, коли, здавалося, надія вже згасла. Арне до пізньої ночі воскував у вузькому передпокої обидві пари лиж.

А далі хлопців не можна було загнати до хати.

Ветле і його старший брат були одними з перших у мікрорайоні, у кого з’явилися склопластикові лижі. Коли батьки з вулиці Юпітерваєн за традицією влаштували лижні перегони на другий день після Різдва, обидва брати перемогли у своїх вікових групах. Діти бурчали, що це через склопластикові лижі, але батьки повчально сказали, що головне — не лижі, а хто на лижах.

Завжди головне — хто на лижах.

Хлопці отримали дипломи й гарячий смородиновий сік, а Кентові з найдальшого кварталу їхнього району дозволили спробувати лижі Bonna. Батько Ветле намагався приховати гордість, тому обняв молодшого й сказав:

— Ці лижі, можливо, і варті своїх грошей. Але вони все-таки страшенно дорогі, тож ти добре про них дбай. Це стосується і тебе, хлопче!

Це вже в бік Арне.

— Бережи лижі! Вони коштують як пів життя!

Старший брат балувався. Він стояв лівою лижею у лижні, а правою відштовхувався, як великим ковзаном, і неймовірно швидко злетів до будинку клубу.

— Припини ці дурощі! — крикнув батько.— Катайся як годиться! Лижі пошкодиш! І трасу зіпсуєш!

То був такий чудовий вечір! Ветле, Арне, тато й мама. Усі родичі пішли по домівках. Квартира ще прикрашена, з ялинкою, великою золотою зіркою на вікні, з блискітками, ангелами й свічками скрізь. Сім’я сиділа за маленьким столом і доїдала залишки святкових страв, а тато так безсоромно щипав маму, що Арне час від часу червонів. Ветле був такий щасливий. Йому вдалося переконати всіх пограти в настільну гру «Зниклий діамант». І саме Ветле випала та картка, що давала найбільше діамантів, і він виграв у цей третій вечір після найкращого за все життя Різдва.

Чортів брат.

Ветле не бачив його вже хвилин десять. Якось непомітно Арне набрав швидкість і зник, перш ніж вони доїхали до стоянки на околиці свого району, де мали зняти лижі й далі метрів чотириста до будинку пройти пішки. Мама пообіцяла зробити їм сандвічі з шинкою і ананасом. Тато сказав, що дозволить подивитися «Тітку Посе» по телевізору. Фільм був старий і нудний, але мама так сміялася щоразу, що навіть Арне приходив з бутербродом і сідав на підлозі його дивитися.

У Ветле надто змерзли ноги, й він не зміг наздогнати Арне, коли той збільшив швидкість. Він спробував, але здався якраз перед поворотом, за яким Арне зник.

Уже, мабуть, не менше сьомої години. А може, й більше. Людей на лижні майже не було, а холод почав переповзати з тісних черевиків на литки й стегна. Вологі від поту рукавиці стали підмерзати. Пальці поколювало. Він потер руки й постарався їхати правильно. Як тато його вчив. Як це робив Арне. Трохи похитуючись, рівномірно відштовхуючись, так ритмічно, що це навіть не дуже втомлювало. Він хотів спробувати манеру їзди Івара Формо, але в нього не вийшло.

А ще він почув голоси.

Гучні голоси й сміх, зовсім не схожий на веселий. Так часто сміялися старшаки на шкільному подвір’ї. Ветле від них ховався за велосипедним сараєм і чекав, доки вони підуть.

Ветле побачив свіжий слід з лижні в гущавину. Десь звідти й чулися голоси. Кілька пар лиж, подумав малий. Три, може, чотири. Слід був майже як нова лижня у глиб лісу повз повалену ялину, здалеку схожу на мертвого чоловіка.

Сніг відсвічував слабким синюватим світлом. Гарно, але тільки якщо ти з кимось. Краще з татом. А так страшно.

Голоси не стихали.

Ветле хотів додому. Він шморгнув носом і проїхав повз нову доріжку. Уже недалеко. Арне, мабуть, уже вдома. Може, тато вийде зустрічати Ветле на лижню. Звісно, він розсердиться, що старший брат його покинув. Ну, мама точно. Мама, мабуть, буде дуже зла й змусить тата вдягтися і йти зустрічати Ветле, який там сам-самісінький. Хоч і біля будинків на освітленій дорозі, але все одно може бути страшно.

Раптом малий зупинився. Попереду нього, метрів за п’ятдесят, з лісу на лижню вийшло троє хлопців. Вони кричали, сміялися і не озиралися. Ніхто не побачив Ветле й не впізнав його, але Ветле впізнав одного, найбільшого: п’ятнадцятирічний хлопець із Браннвактваєн у червоно-синьо-білій шапці. Він носив її всю зиму, хоча насправді це була шапка для ковзанярів. Він був з десятого класу, якого насправді не існувало, і всі знали, які учні туди потрапляють. У нього були старі дерев’яні лижі, помазані дьогтем, з кандагарськими зав’язками.

Але на лижах він катався дуже майстерно. Він хвацько вилетів із лісу й ускочив у лижню.

Ветле стояв мов зачарований і дивився, як троє хлопців зникають у темряві.

Із лісу він почув якийсь звук, схожий на виття. Слабкий, але чіткий. Ветле подумав, що там хтось плаче. Плакав так, як Ветле ще ніколи не чув. Арне ніколи не плакав, він був уже великий. Але це таки був Арне, це його старший брат плакав у лісі, якось здогадався семирічний хлопчак і невідомо чому повернув свої легкі мов пір’їнки лижі до лісу. Доріжка вела недалеко — повертала зразу за поваленою ялиною і обривалася під голою березою.

Там сидів Арне.

Старший брат сидів на снігу, притулившись спиною до каменя. Без шапки. Без рукавиць. Голову схилив на коліна. Ветле побачив, що шнурки на одному черевику розв’язані.

Ридання несподівано припинилося, але голови Арне не підняв.

— Іди звідси,— сказав він глухо.— Іди додому.

— Але… Твої лижі…

Одна лижа Madshus лежала перед Арне, мов стріла, вказуючи на Ветле. Друга стирчала в снігу. Поламана. На одному шматку залишалася частина напису Mads, а hus сумно звисав разом з півметровим шматком до землі, тримаючись на кількох волокнах.

— Тато оскаженіє,— тихо сказав Ветле.— Він тебе вб’є.

— Іди додому.

— Вони були дуже дорогі, Арне. І ти маєш піти зі мною. Мама сказала…

— Іди додому! — крикнув Арне, нарешті глянувши на брата.— Іди! І нікому не кажи жодного слова! Ні татові, ні мамі, ні…

Він видихнув і махнув правою рукою в темряву, у напрямку до лижні, до міста, до озера Марідалсваннет, замерзле дзеркало якого можна було побачити між ялинами.

Арне показав пальцем у бік Осло й крикнув:

— Іди додому! І присягнися, що нікому нічого не скажеш!

Було щось дивне в очах Арне. Вони одночасно і блищали, і згасали. У напівтемряві обличчя було погано видно, але й на ньому застиг якийсь дивний вираз.

— Присягаюся,— прошепотів Ветле.

— Іди,— знову наказав Арне.

І Ветле пішов. Востаннє глянув на брата, вперся палицями і посунув через сніг до головної лижні. Нічого не сказав. Нічого не спитав. Проїхав кілометр до стоянки. За цей час змерз сильніше, ніж за все своє коротке життя. На стоянці зняв лижі, оббив з них сніг і разом з палицями поклав на праве плече. І пішов додому, до мами, де його чекали не бутерброд з ананасом і не «Тітка Посе», а добряча прочуханка, бо він повернувся так пізно. І без Арне. Який взагалі невідомо чи повернеться.

І вже була ніч.

Ветле нікому нічого не сказав. Він роздягнувся, почистив зуби. Знизував плечима на всі їхні запитання. Мама плакала й просила, тато лаявся і погрожував, але Ветле пообіцяв. Навіть коли прийшов поліцейський, у тій своїй формі і з засунутою під погон пілоткою, то нічого не зміг від нього добитися. Дорослі знайдуть сліди, сонно подумав Ветле. А він не зробить нічого, що може розсердити Арне.

— Він десь зник,— ось і все, що малий сказав.

Арне був хорошим братом, хоч і покинув його. А Ветле присягнувся нічого не казати.

Ветле взяв свого плюшевого ведмедика й пішов спати. Ніхто не прийшов побажати йому доброї ночі. Тато з трьома сусідами пішов шукати Арне. До мами приходили інші мами. Останнє, що почув Ветле, перш ніж заснути з ведмедиком в обіймах,— жіночі голоси з вітальні. Якби він не спав так міцно після важкого дня на лижах, він міг би почути, що до їхньої маленької квартири з золотою зіркою на вікні й запаленими на ялинці вогниками, незважаючи на нічний час, приходить усе більше людей. Якби Ветле не заснув так швидко, він міг би притиснутися лобом до шибки й дивитися надвір, як вони з Арне іноді робили, коли не могли заснути. І тоді він побачив би, що почався сніг. Він помітив би вітер, який підхоплював сніжинки й складав їх м’якими білими рамочками на вікнах. За шаленим танцем сніжинок він намагався б розгледіти вуличні ліхтарі, а несподівана хуртовина ховала б їх від нього.

Але Ветле спав.

Коли він прокинувся наступного дня, його погладила по голові зовсім інша мама. Мама, у якої зник голос, а очі стали схожі на бабусині. І в цих очах, у їхньому блідо-блакитному погляді Ветле вже тоді побачив дещо, що зруйнувало його життя дощенту. Але слово, щоб назвати побачене, він знайде лише через багато років.

Докір.

У переддень Нового року й нового страшного життя.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.