На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Джеррі Гопкінс, Денні Шуґерман

ЗВІДСИ НІХТО НЕ ВИЙДЕ ЖИВИМ

Видавничий дім «Фабула»
2021

Оригінальна назва твору: No One Here Gets Out Alive

Опубліковано за узгодженням з Grand Central Publishing, Нью-Йорк, штат Нью-Йорк, США

Copyright © 1980 by Haku Olelo, Inc.

Updated Material © 1995 by Haku Olelo, Inc.

© Л. Якім, пер. з англ., 2021

© ВД «Фабула», 2021

ISBN 978-617-522-023-8 (epub)

Усі права збережено.
Жодна частина цієї книжки не може бути відтворена в будь-якій формі без письмового дозволу власників авторських прав.

Електронна версія створена за виданням:

Гопкінс Джеррі

Г66 Звідси ніхто не вийде живим / Джеррі Гопкінс, Денні Шуґерман / пер. з англ. Л. Якім. — Харків : ВД Фабула, 2021. — 320 с. + 8 с. іл.

ISBN 978-617-522-027-6

Магнетизм героя цієї книжки, ідола 60-х і лідера гурту The Doors, не ослаб і досі. Радіохвилі понад півстоліття розносять по всьому світу унікальний голос Джима Моррісона, а музичні критики й дотепер б’ються над загадкою його пісень

Зі сторінок найкращої біографії співака постає кумир молоді, рок-зірка, видатний поет, глибокий філософ і головне — бунтівна душа, яка зазирнула за край ще за життя і цим своїм досвідом вразила геть усіх.

Він не вибрався звідси живим, та, схоже, житиме вічно.

УДК 929:75

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо- і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Книга містить криптографічний захист, що дозволяє визначити, хто є джерелом незаконного розповсюдження (відтворення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Передмова

Хоча улюбленці богів і помирають молодими, вони також живуть вічно в компанії богів.

Фрідріх Ніцше «Народження трагедії»

Гурт The Doors увійшов в історію музики як певна аномалія рок-пантеону. У часи свого найбільшого розквіту вони не були ані фолк, ані джазовими виконавцями, і хоча деякі рок-критики характеризували їхню музику як ейсид-рок{1}, The Doors все-таки перебували поза межами плеяди гуртів штибу Jefferson Airplane/Grateful Dead/Quicksilver Messenger Service, що сіяли мир, любов та ейсид-рок на просторах Сан-Франциско. The Doors не мали нічого спільного з «британським вторгненням»{2} та й поп-музикою як такою, хоча самі випустили три хітові сингли № 1. Це правда, що Нью-Йорк люб’язно прийняв The Doors — майже як рідних — втім, до The Velvet Underground їм було далеко, навіть попри те, що обидва гурти об’єднувала взаємна любов до темних і похмурих тем. Не були вони й частиною фолк-рок-сцени, що панувала на той час у Лос-Анджелесі, підживлена музикою The Byrds, Buffalo Springfield та інших. Навіть серед ієрархії з Елвіса, Джоплін і Гендрікса вони були окремим, самостійним світом. «Дивним і таємничим світом,— як одного разу висловився сам Джим,— світом, що може відкрити шлях до нового й дикого заходу».

Щоб повністю збагнути, ким насправді був Джим Моррісон, потрібно прочинити двері до розуміння The Doors, а найголовніше, що треба пам’ятати про групу,— це те, що вони були колективом, кожен учасник якого становив одну з граней цілого, неподільного діаманта. Якось перед початком одного з їхніх концертів на сцену піднявся диск-жокей, щоб представити виконавців.

— Пані та панове,— звернувся він до присутніх,— зустрічайте Джима Моррісона і The Doors!

Натовпом пройшлася звична хвиля оплесків. Коли ді-джей спустився по сходах зі сцени, Джим відтягнув його вбік і сказав:

— Ні, друже, так не піде. Ану вертайся і представ нас правильно.

— У чому річ? Що такого я сказав? — запанікував той.

— The Doors,— відповів Джим.— Ми називаємося The Doors.

Справжня музична алхімія — ось що було неписаною метою гурту. Вони прагнули поріднити рок-музику з поезією у ще не знаному світові поєднанні, а потім приправити цей гібрид театром і драмою. Вони бажали досягти абсолютної єдності виконавця з публікою через спільне осягнення Всесвітнього Розуму. І ні на що менше вони не погодилися б. Це прагнення було ризикованим, адже воно не залишало місця для жодних хитрощів, жодних прихованих трюків, вигадливих постановок чи спецефектів — сама лише оголена й небезпечна реальність, що розпанахує завісу ілюзорності матеріального світу за допомогою музики, здатної пробудити вічні, але приспані сили всередині людської душі.

The Doors завжди йшли за покликом своєї музи — чи то пак Моррісон прямував за своєю музою, а решта членів гурту йшли слідом. Бо група ніколи не полишала його. Джим вірив, що музу не можна просто підкорити своїм бажанням: сила письменника чи митця полягає в його здатності приймати, а також творити, і будь-який митець зобов’язаний зробити все можливе, щоб удосконалити свою силу сприйняття. Для досягнення цієї мети поет дев’ятнадцятого століття Артюр Рембо виступав за систематичний «раціональний розлад усіх почуттів». Для чого?

«Для досягнення невідомого». Як? У будь-який можливий спосіб.

Джимове захоплення й пошуки невідомого чітко задокументовані на наступних сторінках. «Є речі відомі,— казав музикант, висловлюючись словами, які часто приписують Вільяму Блейку, але які насправді є його власними,— і речі невідомі, а посередині між ними — двері». Однак у своїй першій «Притчі Пекла» Блейк таки писав: «Дорога надмірностей веде до храму мудрості». А потім одразу в наступному рядку: «Розсудливість — це багата, потворна стара діва, чиєї прихильності може прагнути саме лише Безсилля». Без зайвих слів зрозуміло, що Джим був абсолютно байдужим до вищезгаданої старої діви, втім силою захоплювався цілком і повністю. Він пив, кричав, благав, сипав улесливими словами і танцював, натхненний прагненням з’єднати гурт в єдине ціле, завести публіку й запалити ніч так, щоб її вогонь ніколи більше не погаснув.

На жаль, це самовіддане Джимове бажання, якому він присвятив себе ще на початку професійного шляху, зрештою і згубило як самого музиканта, так і весь гурт. Джим Моррісон був людиною, яка не змогла б і ні за що не пішла би наперекір своїм принципам чи своїй творчості. У цьому вся його чистота й невинність — у цьому ж водночас його благословення і прокляття. Пройти весь шлях від початку й до кінця або ж померти, не полишаючи спроб. Усе або нічого. Екстатичний ризик. Ніколи не вдаючись до обману чи знецінення у своїх текстах, він не міг підробити відчай чи удати екстаз. Він не міг робити щось просто задля розваги чи для галочки; він був геніальним і відчайдушним, ним керувала невблаганна потреба «випробувати межі реальності», перевірити священне, дослідити нечестиве. І це робило його одержимим… одержимим бажанням творити, бажанням бути справжнім. Відтак він був непостійним, небезпечним і неспокійним. Шукав розраду й утіху в тому, що спочатку надихало його й допомагало творити,— в наркотичних речовинах.

Теорії французького сюрреаліста Антонена Арто щодо конфронтації, викладені у праці «Театр і його двійник», мали значний вплив на Джима та групу. В одному з найпотужніших нарисів книги Арто проводить паралель між чумою і театральним дійством, стверджуючи, що завдання драматичної постановки — викликати у глядачів відчуття катарсису, схоже на очищення людства, здійснене чумою. Для чого? «Щоб нажахати і пробудити їх. Я хочу їх пробудити. Вони ж бо не усвідомлюють, що вже мертві».

Згодом уже й Джим кричатиме «Прокиньтесь!» тисячі разів під час тисячі виступів, намагаючись струснути публіку й вивести її зі стану несвідомості. Я досі пам’ятаю свій перший концерт The Doors, який відвідав, будучи ще сполоханим до глибини душі тринадцятирічним хлопчаком. Пригадую, як мені подумалося: «Цей хлопець небезпечний. Хтось може травмуватися. Може, й він сам. Або я. Або всі ми». «Живим звідси не вдасться піти»,— співав він у пісні «Five to One», і коли ти стикаєшся з таким страхом (або ж з відчуттям диявольського жаху, який може породити пісня на кшталт «The End»), то всередині щось наче перемикається. Зіштовхнувшись віч-на-віч із кінцем, бачиш проблиск вічності. Той концерт змінив моє життя. Я знав, що кращих чи справжніших відчуттів уже не буває. Навіть сьогодні, більш як двадцять років по тому, я досі вважаю так само. Я й далі не можу сказати напевно, що сталося зі мною того вечора 1967 року, але точно знаю, що тоді відбулося щось трансцендентальне. Джим Моррісон змінив моє життя. Він змінив життя Джеррі Гопкінса. Цей містер Моджо Райзен{3} володів неземною силою і творив магію.

«Містерійні святкування — це незабутні події, що назавжди залишають слід у нашому житті, даруючи досвід, який стає поворотним моментом буття»,— писав Арістотель. Концерти The Doors і Джимові виступи, коли вони були успішними, справді могли перевернути життя.

Плутарх намагався описати процес вмирання, порівнюючи його з обрядом посвячення: «Загублено блукаємо в темряві, простуючи страхітливими стежками, які нікуди не ведуть; а тоді, коли вже всі жахливі речі от-от мають закінчитися, приходить паніка і подив». Лунають магічні звуки, хтось танцює, хтось нашіптує священні слова, і тоді «посвячений, звільнений від будь-яких пут, крокує вперед, приєднуючись до святкування разом із рештою святих і чистих, кидаючи поглядом униз на непосвячених…»

Ці слова збіса влучні для опису The Doors на піку їхнього розквіту: верхи на змії{4}, на цій біблійній спокусниці, древні й споконвічні, дивні, але до тривоги знайомі, такі, що викликають давно забуті емоції, глибоко чуттєві, люті, сильні, грізні. Коли Моррісон промовляв «Убивця прокинувся ще до сходу, узув свої чоботи для походу / Обрав собі лик із древньої галереї / Й посунув коридором домівки своєї», ми всі простували тим коридором разом із ним, сковані жахом, несила зупинитися, в той час як музика виплітала свою істеричну павутину довкола нас, затягуючи досередини все сильніше й сильніше, поки Моррісон втілював у життя трагедію, батьковбивство, нестримний жах, невимовні муки. МИ БАЧИЛИ ЦЕ, МИ ЦЕ ВІДЧУВАЛИ, ми були там. Нас загіпнотизувало. Реальність відкрила свою широченну пащу й проковтнула нас цілком, і ми провалилися в якийсь інший вимір. І лише Моррісон був нашим єдиним проводирем: «Я тут, я теж іду, позбався від контролю, ми прориваємося…» І ми таки прорвалися.

«Загублений у римській пустці болю». Це був не просто рядок із вірша. Це була епітафія моменту, фотографія колективного несвідомого. Символи були непідвладні часу, а слова містили в собі образи й енергію, що назбирувалися тисячі й тисячі років і от нарешті воскресли.

На початку творчого шляху гурту Джим спробував пояснити щось із цього якомусь журналісту: «Концерт The Doors — це публічна зустріч, яку ми ініціюємо задля проведення особливої драматичної дискусії. Коли ми виступаємо, то беремо участь у створенні світу і святкуємо це разом із натовпом».

За кілька днів до того, як він вирушив до Парижу, назустріч своїй смерті, Джим сказав мені слова, які стали його останнім зверненням до преси: «Я ніколи не сприймав ці так звані виступи як гру. Йшлося про життя і смерть, про спробу встановлення зв’язку, спробу втягнути багатьох людей до приватного світу думок».

Із середини й до кінця 1960-х різноманітні музичні гурти співали про любов і мир, а кислота лилася рікою, проте із The Doors все було трохи не так. Смарагдово-зелений нічний світ Пана, бога музики й паніки, ще ніколи не вигравав своїми барвами так, як у піснях The Doors: нестримний галоп у «Not to Touch the Earth», перші відголоски жаху в «Celebration of the Lizard», едіпівський кошмар у «The End», какофонічні муки в «Horse Latitudes», темні, тривожні нотки в «Can’t See Your Face in My Mind», стомлене почуття приреченості в «Hyacinth House», приваблива втрата свідомості в «Crystal Ship».

Коли музика стихала, розливалася тиша, безтурботність, відчуття єднання з життям і підтвердження існування. Показуючи нам Пекло, The Doors заводили нас до Раю. Викликаючи смерть, вони змушували нас почуватися живими. Поставши перед обличчям жаху, ми робилися вільними й відкритими до оспівування радості разом із ними. Засвідчивши наше почуття безнадії і скорботи, вони привели нас до свободи. Або принаймні намагалися це зробити.

Розповідь про посвячення в таїнства богині Ісіди дійшла до наших часів лише у свідченнях однієї людини — у стародавньому тексті, який у перекладі звучить так: «Я наблизився до межі смерті, стояв на порозі Персефони, пройшов крізь усі елементи й повернувся назад, я побачив сонце опівночі, що іскрилося білим світлом, наблизився до богів верхнього й нижнього світів та поклонився їм, стоячи прямо перед ними».

Це все відбувалося вночі. Уся ця музика, танці й виступи. Концерт як ритуал, концерт як посвята. Заклинання вимовлено. Позаземні елементи, що сотні тисяч років продрімали десь у небесному етері, чекаючи заклику до пробудження, як і всі ми, нарешті вивільнилися назовні.

Звісно, психоделічні речовини, так само як і алкоголь, можуть сприяти розгортанню подій. Грецький музикознавець описує вакханальну посвяту як катарсис: «У цьому і є мета вакханальної посвяти — позбутися депресивних страхів, породжених життєвими турботами чи нещастями, за допомогою ритуальних мелодій і танців».

Фрагменти давніх язичницьких містерій викликають дивне відчуття звабливого захоплення: гра світла й темряви, агонія та екстаз, пожертва і блаженна винагорода, вино й зерно (чи галюциногенні гриби). Людям древнього світу достатньо було знати, що десь є двері в таємний вимір, які можуть відкритися тим, хто палко прагне їх знайти. І через сотні й сотні років ці сподівання й бажання нікуди не зникли. Джим Моррісон це знав. Він був першою рок-зіркою, що заговорила про міфічний потенціал та архетипні сили рок-н-ролу, про ритуальні властивості рок-концерту. Через це преса прозвала його претензійним мудаком: «Моррісоне, попустися трохи, це лише рок-н-рол, а ти просто рок-співак».

Джим знав, що вони помиляються, але не сперечався. Він також знав, що коли критики ображали його, вони принижували і його аудиторію. Джим був переконаний, що музика — це магія, музичні виступи — поклоніння, а ритм здатний подарувати свободу. З огляду на те, наскільки глибоко музикант усвідомлював історичну важливість ритму й музики в ритуалах, заледве можна назвати ті концерти гурту, що здатні були змінити свідомість публіки, просто випадковими.

Джим знаходив розраду й підтримку в заклику свого улюбленого філософа Фрідріха Ніцше «казати життю “так”». Я ніколи не поділяв думки про те, що Моррісон свідомо рухався до смерті, як стверджували багато людей, і мені досі важко судити про те, як саме він обрав прожити й закінчити життя. Він надав перевагу інтенсивності понад тривалістю, обрав, як писав Ніцше, бути «тим, хто нічого не відкидає», хто не каже «ні», хто наважується створити себе.

Очевидно, Джим також був морально готовим і до таких настанов Ніцше: «Казати “так” життю навіть за найдивніших і найскладніших проблем; воля до життя, що впивається своєю власною невичерпністю, навіть у жертвуванні своїми найвищими типами — ось що я називаю діонісійським, ось що я розумію як міст до психології трагічного поета. Не для того, щоб позбутися жаху і жалю, не для того, щоб очиститися від небезпечного ефекту лютого звільнення, а для того, щоб самому бути вічною радістю становлення, не знаючи жодного жаху й жалю». Моррісона вбила не любов до смерті. Його вбила ненаситна жага життя.

Ніцше, Ван Гог, Рембо, Бодлер, По, Блейк, Арто, Кокто, Ніжинський, Байрон, Колрідж, Ділан Томас, Брендан Бієн, Джек Керуак — це ті, хто відчував життя занадто інтенсивно, щоб могти просто прожити його, ті приречені шаленці — письменники, поети й живописці,— ті митці, що не визнавали зовнішніх авторитетів і вперто продовжували залишатися вірними собі за будь-яку ціну. Саме з такою когортою людей музикант себе пристрасно ототожнював, досягнення саме їхнього рівня він прагнув. Бути поетом, бути митцем означало значно більше, ніж просто писати, малювати чи співати; це означало мати бачення і сміливість не зрадити цьому баченню попри все. Те, що нас не вбиває, робить нас сильнішими. І той, хто має цю силу, стає унікальним і дивовижним, а хто не має — залишається фальшивкою.

Коли журналісти якось запитали Джима, як він призвичаювався до статусу суперзірки, музикант відповів: «Я перестав підстригати волосся». Він, однак, не додав: «І почав приймати кислоту». Як і багато інших, Моррісон вживав наркотики задля розширення свідомості, задля проникнення у світи, які інакше залишалися за сімома замками. Знаючи про те, як мескалін{5} допомагає шаманам зануритися у власний внутрішній світ, і про те, що вдалося пережити Кастанеді разом із доном Хуаном, Джим захопився психоделіками. Подібно до Колріджа й любителів опію, Моррісон опинився під дією чарів штучного раю, гіпнотичного світу з молочними ріками й окутаними беззоряною тьмою ночами. Як і Гакслі, він потопав у зачудуванні перед величчю світобудови та давніх таємниць, тріпочучи на межі пізнання невіданих раніше одкровень. І як і поети-романтики, він упивався насолодою від зміни сенсорних відчуттів, спровокованої всіма можливими способами — за допомогою вина, гашишу, віскі. Якби за Моррісонового життя був доступний абсент, він би й на нього підсів.

У своїй книжці «Різноманіття релігійного досвіду» Вільям Джеймс писав про те, що й так уже було відомо лідерові The Doors: «Тверезість применшує, дискримінує і каже “ні”, тоді як пияцтво прибільшує, об’єднує і каже “так”». І коли видіння вже не радували й не дивували його, коли сп’яніння більше не давало того просвітлення, якого він прагнув, коли Діоніс, бог екстазу, перетворився на Вакха, символ пияцтва, Джим почав усе частіше звертатися до алкоголю, щоб заглушити біль і віддатися несвідомому.

Спочатку він пив задля задоволення. «Мені подобається пити,— не приховував він.— Алкоголь розслабляє і допомагає зав’язувати розмови. Це наче азартна гра: йдеш собі ввечері кудись випити і не знаєш, де опинишся наступного ранку. Може, все буде класно, а може обернутися катастрофою, тут уже як карта ляже. В цьому різниця між самогубством і повільною капітуляцією».

Та вже згодом він почав напиватися через сумну і прозаїчну причину: бо став алкоголіком.

Бути поетом означало щось більше, ніж просто писати вірші. Бути поетом означало прийняти зобов’язання змиритися з трагічною долею, призначеною вищими силами, і прожити це обране для тебе життя із повним шляхетності запалом.

І ось, через двадцять років після його смерті, Моррісон та The Doors стали практично міфічними божествами. Джим прожив коротке і трагічне життя, і саме таку долю асоціюють із міфологічними героями й богами молодості та воскресіння. Як і Орфей, він вічно молодий, як і Діоніс, він помирає, щоб народитися знову. За аналогією з оповідями про вбивство Адоніса, жертвоприношення Мітри та випадкову смерть Антиноя, Моррісон теж не міг своїм же життям не зруйнувати той міф, який публіка придумала про нього. Однією з головних причин від’їзду музиканта до Парижу стало те, що він більше не був у змозі відповідати тому міфічному образові, створенню якого посприяв сам. А все тому, що Джим Моррісон не хотів бути богом. Він хотів бути поетом.

Без сумнівів, ніхто з сучасних поетів ще не спромігся краще написати про відчуження і відчуття ізоляції, страху та відособленості, ніж Джим Моррісон. Ми ув’язнені нашими стінами, магазинами, розвагами, кондиційованою прохолодою ізоляції, нас запрограмували і промили нам мізки, а ми незмінно керуємося примхами матеріалізму, консюмеризму й капіталізму, не слухаючи поклику свого серця й лише ледь-ледь вловлюючи голос нашої зіщуленої й покинутої душі.

Джим тонко відчував цей сучасний розкол, порушення балансу, людський страх: «Якщо моя поезія і має якусь ціль, то це зняти обмеження й дозволити людям бачити та відчувати більше».

Коли під час прес-конференції в Європі музиканта запитали, як би він описав музику The Doors, п’яний, втомлений трансатлантичним перельотом Джим відповів: «Вона створює якесь таке важке, похмуре відчуття, ніби ви нічого ні про що не знаєте… Мені б хотілося… ем… хотілося, щоб від неї було спокійно».

Щоб здобути свободу, щоб досягти точки спокою, спершу треба загубити себе, безнадійно блукаючи навмання. Спочатку потрібно перейти прірву. Бо блаженному світанку завжди передує безжалісна ніч, яку святий Іван від Хреста називав «темною ніччю душі», а Данте — «Темним лісом». Це неминуча частина шляху героя. І як писав Джозеф Кемпбелл, саме таку путь має пройти справжній митець. Добрівши до краю безодні, Рембо зазначив: «Я відчув, як божевілля махнуло мені крильми в обличчя». А Бодлер боровся з холодними жахливими вітрами тієї ж прірви, коли писав: «Вітер страху пройняв мене крижаним холодом».

У вірші з лаконічною назвою «Безодня» Бодлер намагається описати безслівний жах, байдужу порожнечу. У Сартра це провалля називається «Виходу нема». Джим же співав: «Одним у житті лиш радості навстріч, іншим судилась вічна ніч», і неважко здогадатися, до якої категорії він сам себе відносив. Він закликав нас побачити світ його очима («Ніде у нас не видно зір») і запрошував приєднатися до нього («Усі вже є?»), але ми не могли цього зробити, а він не міг чекати («Жодна вічна нагорода не привід втратити світанок»). І він ні за що не відступив би й не змінив обраний для нього долею шлях. Він знав, на що йде, і розумів усі ризики, втім, нестримна жага побачити, відчути, зробити все не давала йому зупинитися. Джим кинувся назустріч безодні і знайшов там свободу настільки цілковиту й необмежену, що вона аж жахала. А тоді він скочив у неї з головою.

Я не вірю, що Джим мав собі за ціль чи прагнув зрештою дістатися цього темного місця. Гадаю, він прагнув просвітлення. Але Моррісон знав, що та дорога надмірностей, яка веде до храму мудрості, повниться не лише втіхами й екстатичними відчуттями, а й відчаєм і нещастям. Але відчай цей не можна придушувати, його треба прожити.

Більше ніж будь-що у світі Джим Моррісон хотів, щоб його сприймали серйозно як поета. За його життя ексцентрична поведінка музиканта часто відводила його тексти на другий план. Сьогодні ж його життєпис досі захоплює і дивує нас, проте його поетична творчість нарешті починає здобувати заслужене визнання.

Джимові вдалося зробити те, чого прагнуть і, якщо вдасться, досягають усі хороші митці: він збудив нас від млявого й безвольного сновигання визначеними наперед шляхами, поставив нас віч-на-віч із власною свідомістю, викликав у нас емоції (байдуже, були ті емоції позитивні чи негативні) і змусив нас замислитися. А таке буває нечасто, тому маємо справді дуже цінувати ті моменти, коли це стається. Тож приготуйтеся, адже зараз один із них.

За життя Моррісона постійно порівнювали з янголом, але водночас називали дияволом. Йому також приписували різноманітні ролі поміж цими двома полюсами: від Мефістофеля до пустоголової ляльки, від короля ейсид-року до Міккі Мауса де Сада. Він був Діонісом, що спустився з небес, шаманом у чужому тілі. Рок-зіркою і поетом. Геніальним і юродивим. Він зачаровував свою публіку, віддаючи їй усе до останнього, віддаючи більше, ніж люди могли очікувати. А потім публіка виросла сама і виросли також її апетити, вона повернулася і зажадала більшого. Люди зробили з Джима ідола, а він не міг підвести своїх прихильників, і це, ймовірно, його й згубило.

І все-таки Моррісон отримав те, чого прагнув. Він хотів бути схожим на падаючу зорю: ось ти її бачиш, а вже за секунду — ні. Але на цю одну-єдину мить він сяє, як найяскравіша зоря в галактиці. І водночас Джим мріяв перетворити швидкоплинну енергію та світло життя у безсмертну вічність мистецтва. Він, однак, зовсім не очікував, що його вплив стане таким далекосяжним. Гадаю, йому б це сподобалося. Він би навіть пишався.

Підкоривши Америку й решту Західного світу, пройшовши через окови законів та судів своєї улюбленої країни, переживши насмішки преси, він урешті-решт втік до Парижу, який завжди так сердечно приймав талановитих вигнанців, щоб продовжити жити й творити як поет. Але тіло його було вже дуже виснаженим, а серце — слабким. Він надто багато встиг побачити, зробити і випити. Він жив за своїми правилами, отримував максимум від життя, і тепер прийшов час відплати. Він утомився душею. Смерть всього-на-всього була ближчою і легшою, ніж повернення до Америки чи то пак на сцену.

Джим Моррісон не вмер. Його дух продовжує жити в музиці й текстах, у цьому сліпуче ідеальному поєднанні світла й темряви, що увіковічнює його талант.

«Скасуйте мою підписку на воскресіння»,— співав він.

Навряд чи це вдасться, Джиме.

Це ще не кінець.

Денні Шуґерман,

Лос-Анджелес, Каліфорнія,

12 травня 1995

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Розділ 2

Джим стояв на розжареному флоридським сонцем узбіччі, знімаючи з себе чорний піджак, розщіпаючи комірець чистої білої сорочки й визволяючи себе від краватки в червону смужку — така була форма Сейнт-Пітерзберзького молодшого коледжу. Автобус, яким він їздив додому, відчинив свої двері перед хлопцем.

Джим плюхнувся на сидіння десь посередині й почав свистіти, потім всмак відригнув двічі чи тричі, забезпечивши собі шумну й навмисну прелюдію до своїх заплутаних смутних жартів і небилиць, що він так їх любив розповідати.

— У мене був друг, який хотів купити собі собаку для полювання на качок,— повів він,— тож він відправився до експерта, щоб дізнатися, як підібрати правильного собаку. Той старигань сказав моєму другові перевіряти псам задниці, щоб ті мали вузький прохід, бо інакше вода заллється собаці всередину, коли той стрибне в озеро, й тварина потоне. Отож мій друг приходить до собачого притулку, де йому показують кілька варіантів і кажуть, що ціна — сімдесят п’ять доларів за пса. Мій друг каже власнику притулку, що хоче роздивитися собак ближче…

Коли Джим заводив свої оповіді, скидалося на те, наче він розмовляв сам із собою. Але зовсім згодом всі навколо починали прислухатися.

— …він підходить до великого дружнього з виду собаки й піднімає йому хвіст. «Ет, ні,— каже мій друг,— велика дірка»,— і переходить до іншої тварини. Цієї миті власник притулку підбігає до нього, показуючи на першого собаку. «Що це ти в біса робиш з моїм собакою?» — «Розумієте,— відповідає мій друг,— я щойно перевірив його задній прохід, і він досить великий, тож коли пес стрибне у воду за качкою, вода затече всередину й він піде на дно». Власник притулку кидає поглядом на собаку й каже: «Ну так, справді велика дірка». Тоді простягає руку, хапає старого псину за яйця, легенько прокручує їх, і в собаки звужується задній прохід. «Вибачайте,— каже чоловік моєму другові,— просто він у нас був налаштований для полювання на перепілку».

Джим заходився своїм довгим «хе-хе-хе» й переходив до наступної розповіді, не звертаючи уваги на стогони чи мертве мовчання присутніх. Згодом інші студенти в автобусі вже знову уважно його слухали.

Автобус зупинявся за три квартали від Джимового дому. Йти було недовго, але цієї прогулянки вистачало, щоб вигадати, як іще можна позбиткуватися над «бабусенькою» Керолін і «дідусечком» Полом. Старші Моррісони обоє були непитущими, і хоча Пол мав слабкість до собачих перегонів, усе-таки в затишному будинку, розташованому в старій частині міста, панував дух морального фундаменталізму. Джим кепкував зі старих.

Він не звертав уваги на їхні благання підстригтися, поголитися, надіти чистий одяг, переодягнутися чи піти до церкви. Грозився привести додому «ніґерку» й залишав порожні пляшки з-під вина у себе в кімнаті. Іноді він цілими днями нічого не говорив, щодня несподівано з’являвся й розчинявся в повітрі як дим.

«Він ненавидів послух, завжди мав якийсь химерний погляд на речі,— пригадує його бабуся.— Намагався шокувати нас. Йому це подобалося. Розповідав нам якісь речі, від яких нам мало би бути незручно. А ми всі просто не розуміли його. Джиммі був таким багатостороннім: ви могли знати про нього щось одне, а потім раптом відкривали якусь іншу його сторону. Ніколи не можна було здогадатися, що він там собі думав».

Перший рік навчання в коледжі минув доволі непримітно: Джим не брав участі в жодних позакласних заходах і оцінки за перший семестр у нього теж не були вражаючими: одна «A», дві «B», одна «C» і одна «D»{10}.

Набагато цікавішими були результати тестів на визначення типу особистості, які проходили всі нові студенти. Вони описували Джима як імпульсивного, безтурботного любителя розваг, якому бракує дисципліни й самоконтролю. Парадоксально, але вони також казали, що він сором’язливий, але схильний до відкритої діяльності та роздумів… має вкрай критичне сприйняття соціальних інститутів… піддається почуттю жалю до себе… і, як не дивно, також категоризовували його як «мачо», враховуючи його схильність до літератури та письма, засвідчену високими оцінками ще зі школи в Александрії.

Джим також був здатний і на інтелектуальні трюки. Коли хтось із друзів приходив до нього в кімнату, він казав: «Вибери книжку, будь-яку». Його голос звучав хвалькувато, але він стояв посеред спальні, несміливо зариваючи пальці ніг у килим,— такий собі сором’язливий фокусник. «Візьми будь-яку книжку, відкрий початок якогось розділу й зачитай перші слова. Я заплющу очі й скажу, яку книжку ти читаєш і хто її автор».

Тоді він проводив рукою по кімнаті, показуючи на сотні книжок, що лежали на усіх можливих поверхнях, здіймаючись стосами аж до стелі.

Він ніколи не помилявся!

Не менш яскравим був той альтруїстичний випадок, коли він допоміг подрузі написати курсову, провівши блискавичний і досконалий аналіз величезного обсягу поезії. Для іншого друга він написав роботу на тридцять сторінок про лорда Ессекса, одного з фаворитів королеви Єлизавети, й приправив її чималеньким списком літератури просто з голови.

«Мені потрібно було написати промову на тему “Моральна цілісність як імператив нашого виживання” і виступити з нею,— каже брат Джима Енді.— Я навіть не знав, що та хрінь означає. Батьки сказали, що нікуди не випустять мене на великодні канікули, поки я не закінчу, а Джим хотів, щоб я йшов з ним гуляти. Я промучився з нею кілька днів, і тоді Джим нарешті взяв і переписав її, додавши багато чого від себе. Непогана така вийшла промова. В кінці там було: “Ми пливемо своїми сліпими орбітами — безпорадні й самотні”. І ще три-чотири схожі речення. Хоча промова була не зовсім в моєму стилі, мені за неї поставили найвищий бал».

Джим потоваришував із невеличкою групкою випускників старшої школи Клірвотера, з якими ходив випивати. Він напивався на танцях і стояв собі в куточку, вдаючи із себе дерево. Напивався на вечірках і якось сильно порізався, але в місцевій лікарні поводився настільки агресивно й ущипливо, що лікар відмовився йому допомогти.

На той час він іще не пив надто сильно чи часто. Як зазначив його однокласник: «Складалося враження, що пив він виключно задля того, щоб напитися; інакше він зовсім не пив». Для Джима напитися було особливою подією. Але вже тоді оп’яніння стало певною спробою знайти полегшення.

У грудні, в день його вісімнадцятиліття, відбулася непересічна подія його життя — Джим став на облік у військкоматі. Хлопець усім серцем ненавидів вояків і боявся залізної хватки влади військової машини. У 1961-му антивоєнні рухи ще не були популярні, і Джим не знав про існування поняття «відмовник за ідейними міркуваннями». Тож він став на облік, а потім пішов і напився. Члени сім’ї кажуть, що того вечора дядькові, який мешкав у Клірвотері, довелося витягати племінника з халепи, яка могла б спричинити жахливий скандал. Очевидно, вони настільки соромляться того інциденту, що навіть сьогодні не хочуть про нього розповідати.

Приблизно в той же час Джим знайшов своє сховище: старий готель десь у заростях пальм між Клірвотером і Сейнт-Пітерзберґом, в якому розмістилася Галерея та Кав’ярня «Renaissance» — цілий мурашник студій, сцен і терас, куди, згідно з правилами, студентам молодшого коледжу вхід був заборонений. Мабуть, це й приваблювало Джима, але саме поетичні читання, конкурси для фолк-виконавців і повсюдна атмосфера богемності манили його туди.

Цим місцем завідував балакливий тридцятирічний гей на ім’я Аллен Родес. Через пів години після знайомства з ним Джим уже встиг прослухати цілу епічну оповідь про Алленових предків, які розбудували Сейнт-Пітерзберґ у дев’ятнадцятому столітті, сильно перебільшені оповідки про пригоди сексуального характеру, що спіткали його в Лондоні під час перебоїв з електрикою у воєнні часи, ще якісь байки про те, як Родес був членом чоловічої танцювальної трупи Реда Шовна. Він також почув усе про Алленову сім’ю і сексуальні походеньки кожного з котів, що тинялися закутками галереї, та ще й отримав інформацію про нудистський табір «Едемський сад» на північ від Тампи. Кожну з цих оповідей Родес починав словами: «Ти не повіриш, та це просто вмерти можна».

Аллен пригадує, як сказав Джиму, що в ньому, як і в Елвісі, «щось є». А ще пригадує, що розповів, як у Лондоні під час війни він тинявся вулицями, намагаючись когось підчепити, і ніколи не носив там білизни.

«“Покажи своє м’ясце”,— казав я усім. І вони показували».

У кінці навчального року Джим навідав свою сім’ю, яка тепер жила в передмісті Сан-Дієґо. В липні він повернувся до Клірвотера і тоді нарешті зустрів ту, хто зміг замінити йому Тенді Мартін у ролі дівчини й подруги.

Мері Френсіс Вербелов було майже шістнадцять, вона мала лише трошки більше 150 сантиметрів зросту, довге каштанове волосся й титул віцеміс на тогорічному літньому конкурсі краси «Sun N Fun». Вона щойно закінчила перший рік навчання у старшій школі Клірвотера, коли познайомилася з Джимом на вечірці.

— Воу-воу-воу, народ, гляньте туди! — сказав хтось із острахом у голосі.

Джим стояв на одній нозі, балансуючи на перилах балкону на висоті шість метрів над землею.

— Гей, друже, ти п’яний?

Залунав сміх.

Джим опустив праву ногу на перила і вже був підняв ліву, коли раптом підковзнувся й відчайдушно замахав руками. Він от-от мав упасти. Хлопець і дівчина, що стояли поруч, схопили його й затягли назад.

— Не треба було цього робити,— сказав Джим дівчині.— Але це зробила ти, тому окей.— Він осліпив її своєю чарівною бешкетною усмішкою.

Мері була католичкою і колись навіть думала стати черницею. Як і Джим, вона була людиною спокійною, і це додавало їй зрілості. Дівчина сказала Джиму, що працює на пів ставки у місцевій студії танців Фреда Астера і що хоче колись стати танцюристкою в кіно.

— Ти пишеш вірші? — спитав Джим.

— Іноді. Але я їх ніколи нікому не показую.

— У мене є кілька віршів…

— Справді?

За останній тиждень літніх канікул Джим кардинально поміняв життя Мері Френсіс. Він підбив її носити сонячні окуляри, хоча це і йшло в розріз з місцевими звичаями. З ним вона вперше спробувала алкоголь. Потім заявила батькам, що збирається їздити до Джима на вихідні, щойно у вересні почнуться його заняття в Університеті штату Флорида (УШФ) в Таллагассі.

Щовечора Джим у самих лише трусах ставав навшпиньки посеред своєї маленької спальні й тягнувся руками до стелі. Він казав своєму сусідові по кімнаті, що робить так, аби стати вищим, і, схоже, вірив, що це допомагало. Коли Джим переїхав із Александрії, то важив 60 кілограмів і мав 175 сантиметрів зросту. Він стверджував, що відтоді виріс щонайменше на два з половиною сантиметри.

Разом з іншими п’ятьма студентами він жив за півтора кілометри від університету у сучасному будинку з трьома спальнями. Лише двох зі своїх сусідів він знав раніше, з рештою познайомився на місці. Джим не був би Джимом, якби одразу не взявся випробовувати своїх нових товаришів. Він почав страшенно захоплюватися Елвісом Преслі й щоразу, коли по радіо грала його пісня, вимагав цілковитої тиші, вмикав гучність на повну й зачаровано втуплювався поглядом у програвач. Коли бабуся з дідусем прислали йому електричну ковдру, він відмовився платити свою долю за опалення. На Гелловін Моррісон змусив усіх червоніти, коли зустрів дітлахів, що прийшли за солодощами, у самій лише масивній накидці, яку розкрив перед дітворою, щойно та зайшла до будинку.

Джим також любив зчиняти переполох в автобусі, яким він зі своїми сусідами діставався до університету. Якось хлопець дав водію двадцятидоларову купюру й вилаявся на нього, що той не мав решти. Іншим разом пройшов у кінець автобуса й почав голосно вимагати, щоб усі темношкірі пересіли вперед. Ще якось сів за водієм поруч із десятирічною дівчинкою й посміхнувся їй.

— Привіт,— сказав він.

Дівчинка мовчки втислась у сидіння, налякано поглядаючи на Джима.

— Яка файна дівка,— сказав Джим, намагаючись говорити як селюк.

Дівчинка ще більше захвилювалася.

— Туво ноги які файні маєш,— продовжив Джим.

Водій автобуса поглянув у дзеркало заднього огляду, саме коли Джим нахилився до дівчинки й поклав руку їй на коліно.

Автобус різко зупинився, й водій крутнувся назад.

— Ану, хлопче, вимітайся звідси!

— Будь ласочка, добродію,— заскиглив Джим.— То був просто безневинний комплімент. Це дівча нагадує мою маленьку сестричку, що залишилася далеко вдома. Я на секунду просто так сильно заскучав за нею, сер.

Нарешті водій здався, сказавши Джиму, що той може залишитися в автобусі, якщо триматиме руки при собі.

Усі Джимові сусіди були в тому автобусі, і всі вони вдавали, наче не знають його. Але він сам їх видав, щойно діставшись університету. Хлопець повернувся, гукнув: «Ей, хлопці!» — і махнув їм рукою.

Вони машинально помахали у відповідь. Тоді Джим крикнув: «Ідіть в дупу!» — поклонився й пішов собі, задерши голову.

Він позичив розкішний автомобіль свого сусіда й в’їхав задом у стовп. Він випивав чуже пиво, з’їдав чужу їжу й носив чужий одяг. Джим педантично записував у щоденник усі свої витівки та реакції на них, наче був антропологом, а сусіди по дому — предметом його дослідження.

Джиму вистачило менше трьох місяців, щоб перетворити дім на божевільню. Усі перебували в постійному стані тривоги, переживаючи, що буде далі. Одного грудневого вечора наприкінці навчального триместру, коли Джим увімкнув свого Елвіса на повну гучність, хлопці не витримали. Вони поставили перед ним ультиматум: або він виправляється, або забирається геть. Джим виструнчився й сказав, що це їхні проблеми, що він не робив нічого такого нестерпного, а вони не доклали жодних зусиль, щоб із ним зжитися, і чому це вони мають право просити його змінитись, якщо сам він до них ніяких претензій не має? Врешті-решт Джима попросили поїхати. Хлопець не став заперечувати, сумирно позбирав свої речі й наступного дня від нього вже не було й сліду.

Він перебрався до невеличкого фургона за пансіоном для дівчат, розташованим за три квартали від кампусу. Коштувало це задоволення 50 доларів на місяць, а це була половина від тієї суми, яку бабуся з дідусем переказували йому. Батьки також надсилали Джиму гроші, коли він писав їм листи.

«Щоб отримати чек, він мусив писати листи щомісяця,— каже його брат Енді.— Він ніколи не писав про особисте життя чи щось таке. Завжди розповідав якісь історії. Наприклад, як він був у кінотеатрі, коли там спалахнула пожежа, і всі почали панікувати й кинулися до виходів, а він єдиний зберігав спокій. Видерся на сцену, сів за фортепіано й заспівав пісню, заспокоюючи таким чином публіку, щоб люди могли безпечно вийти з залу. В іншому листі він у деталях описав, як на його очах хлопець утопився в болоті».

У другому триместрі Джим відвідував два курси, які справили на нього великий вплив. Один — з філософії протесту, на якому вивчали погляди мислителів, які скептично ставилися чи повставали проти філософської традиції: Монтень, Руссо, Г’юм, Сартр, Гайдеґґер і обожнюваний Джимом Ніцше. Інший курс був присвячений колективній поведінці, психології натовпу.

Професор Джеймс Ґешвендер був низеньким, кругловидим чоловіком з темним волоссям, а Джим став одним з його найкращих студентів. «Він умів втягувати професора в неймовірні дискусії,— розповідає одногрупник Браян Ґейтс,— а ми всі просто сиділи приголомшені. Джим, здавалося, знав усе про людську природу. Він завиграшки маневрував поміж складних тем. Я собі голову ламав над усіма тими книжками, а він розумів їх так, наче сам їх написав. Професор завжди покладався на Джимову думку й казав нам, що його курсова робота — найкраща з-поміж тих, що йому коли-небудь здавали студенти, що не мали якоїсь виняткової освіти за плечима, як це й було у випадку з Джимом. Власне кажучи, він зазначив, що то була робота рівня докторанта».

Ще у школі Джим прочитав книжку «Життя проти смерті» Нормана О. Брауна, яка представляє собою фройдівське тлумачення історії. Тези про те, що люди самі не усвідомлюють своїх бажань, вороже налаштовані до життя й несвідомо схиляються до самознищення, сильно запали йому в душу. Браун писав, що придушення бажань призводить не лише до особистісних неврозів, а й до соціальної патології. Джим же зробив висновок, що натовп, подібно до окремих індивідів, теж може переживати сексуальні неврози і що ці розлади можна швидко та ефективно діагностувати, а потім «лікувати».

Викладач був вражений! «Останні заняття були присвячені обговоренню роботи,— каже Браян,— але дискутували лише Ґешвендер і Джим. Ми ж усі не встигали за плином їхніх думок і гадки не мали, про що вони говорять».

Прагнучи протестувати свою теорію, Джим закликав трьох своїх товаришів допомогти йому зірвати чийсь виступ перед студентами.

— Мені просто треба подивитися на натовп,— сказав він своїм друзям.— Лише подивитися на людей. Це такий… ем… науковий експеримент, я можу проаналізувати натовп із психологічної точки зору. Якщо ми займемо правильні позиції, то вчотирьох зможемо зробити переворот. Ми можемо вилікувати натовп. Ми зможемо закохати його. Ми зможемо змусити його збунтуватися.

Моррісонові товариші втупилися в нього порожніми поглядами.

— Гей, народе,— сказав Джим,— невже ви не хочете навіть спробувати?

Хлопці просто розвернулися й пішли.

На вихідних Джим часто долав автостопом понад триста кілометрів до Клірвотера, щоб побачитися з Мері. Його чарувала її безневинність, заворожувала її психологічна й фізична незайманість. Вона любила співати й танцювати, ходити босоніж під дощем.

Окрім Мері, єдиним близьким другом Джима впродовж другого триместру був Браян Ґейтс, що скидався на молодого Безіла Ретбоуна й також мав батька, який присвятив щонайменше пів свого життя військовій справі. Коли Джим дошкуляв Браяну через те, що той обрав кар’єру в галузі комерції, Браян просто погоджувався, що вибір цей був необдуманим і безглуздим. Саме Браяновий добродушний «імунітет» до Джимових кпинів і дозволив хлопцям побудувати дружні стосунки. Не дивно, що Джим запропонував Браяну скласти йому компанію під час подорожі автостопом по США після закінчення навчального триместру й Браянового випуску в квітні.

Джим уже зажив собі певної слави як автостопер. Під час своїх подорожей між Таллагассі й Клірвотером він кілька разів відмовлявся підсідати до когось у машину (а одного разу це було після години чекання під проливним дощем) лишень тому, що водій здався йому якимсь «нецікавим». Браян усе гарненько обдумав і погодився.

Два тижні хлопці зависали на вечірках у Клірвотері, і Джим у цей час розробляв план, за яким Мері мала приєднатися до нього в Каліфорнії одразу після завершення школи в червні. В Лос-Анджелесі вони мали знайти квартиру і роботу та вступити до Університету Каліфорнії. Потім, за словами Джима, він мав утілити мрію всього свого життя — вступити до школи кінематографії, де зміг би навчитися перетворювати свої ідеї та фантазії на кіно. Тоді Джим із Браяном рушили на захід, провівши шість днів у дорозі в кращих традиціях Джека Керуака.

У Мобілі, штат Алабама, вони мали пригоду з поліцією о четвертій ранку, а наступного дня Джим уже буянив у Новому Орлеані, в барі, який охрестив «місцем для маргіналів», де намагався потеревенити з барменом, якого вважав гермафродитом, а потім спробував підчепити лесбійку, подружка якої дістала ножа й грозилася прикінчити Джима. У Східному Техасі хлопців підвозив двоюрідний брат віцепрезидента Ліндона Джонсона, який показав їм місце народження свого кузена, а потім запросив їх на ранчо брата, де хлопців пригостили барбекю з яловичини й познайомили з тіткою Джонсона. Опівночі вони заїхали до Мексики через Хуарес, і Джим цілу ніч пригадував усе, що вивчив на уроках іспанської у школі, розмовляючи з мексиканською повією в хмільній місцевій забігайлівці. У Фініксі їх о шостій ранку підібрала дівчина, яка одразу ж заявила: «Скажу прямо: мені хочеться чоловічого тіла, і хочеться негайно», від чого Браян одразу схопився за кермо й спрямував машину до бордюру.

— Давай, чуваче, погоджуйся,— підбивав Джим.

— Вона хоче відвезти нас до себе о шостій ранку? Я пас. Ти собі як знаєш, а я тікаю звідси.

Джим неохоче поплентався за своїм другом.

Коли наступного дня вони прибули до Коронадо, то на них чекав не дуже теплий прийом. Спершу Джимова мати сказала, що не пустить його в будинок, поки він не підстрижеться. Потім вона повідомила, що страшенно незадоволена його ідеєю подорожувати автостопом, враховуючи те, що вона відправляла Джиму гроші на літак. Вона також почала нарікати на його регулярні поїздки в Сан-Дієґо, де вони з Браяном тинялися покерними клубами і фривольними барами. Але найбільш приголомшливою для неї стала новина про те, що Джим вирішив податися до Лос-Анджелесу і вступити до Університету Каліфорнії.

— Дочекайся, поки додому приїде батько,— казала вона,— просто дочекайся його. Він буде вдома менше ніж за місяць, і тоді…

Але до того часу Джим уже поїхав.

Протягом трьох тижнів Джим і Браян шукали роботу і влаштовували щоденні гулянки разом із двоюрідними братами Браяна в Східному Лос-Анджелесі, оселившись у невеличкому трейлері. Але знайти роботу їм так і не вдалося, та й на гулянки грошей зрештою теж не залишилося. Пригодам і фантазіям настав кінець. Тоді Джимова мати сказала йому по телефону, що за кілька днів його батько мав причалити у Лонг-Біч. «Сподіваюся, ти будеш там»,— сказала вона сину.

Джим повісив слухавку, нічого не пообіцявши, але таки приїхав зустріти тата. Він сказав батькам, що хоче залишитися в Лос-Анджелесі, але вони не дозволили. Джим запропонував із десяток альтернатив, але всі були відхилені, і через два тижні батьки посадили його на літак до Флориди, куди Джим прибув саме вчасно, щоб устигнути зареєструватися на скорочений літній семестр.

Джим не замислюючись повернувся до свого напханого книжками трейлера на Колледж-авеню і 18 червня записався на найменшу з дозволених кількість курсів. Того літа не було нічого цікавого, крім курсу середньовічної європейської історії. Джим сказав своєму викладачеві, що хоче написати одну велику дослідницьку роботу замість двох коротеньких рефератів, як того вимагав курс, а тему обрати самостійно.

«То був майже безпрецедентний випадок, але він мене заінтригував, тож я погодився»,— пригадує професор.

Він написав про Ієроніма Босха, голландського художника, який бачив світ як пекло, в якому ми проходимо через травну систему диявола, про якого майже нічого не знаємо напевне. Джимова теорія полягала в тому, що художник був членом секти Адамітів — групи середньовічних єретиків.

«Його думки мене не переконали,— каже викладач,— але захопили».

Джим завершив навчання 27 серпня, через три дні склав останній іспит, а потім знову поїхав автостопом до Клірвотера на чергову серію пляжних вечірок, танців та пиятики. П’ятого вересня він повернувся до Таллагассі й записався на курс історії мистецтва пізнього Ренесансу, який передбачав подальше вивчення творчості Босха, та на кілька курсів кафедри усного мовлення: вступ до театрознавства, історію театру, основи акторської майстерності та принципи сценічного дизайну.

Його план полягав у тому, щоб підготуватися до занять із кінематографії, на які він мав намір потрапити в Університеті Каліфорнії в Лос-Анджелесі (УКЛА) на початку січня. Для цього через кілька днів після реєстрації в УШФ Джим подав офіційну заявку на переведення, написавши листа до своєї старої школи у Вірджинії з проханням надіслати його оцінки секретарю УКЛА.

На період четвертого й останнього триместру в УШФ Джим переїхав до кімнати 206 зачуханого готелю «Cherokee» в центрі міста, який у минулому був пристанищем для зустрічей багатьох держчиновників із місцевими повіями. «На той час “Cherokee” не був борделем,— каже Браян Ґейтс,— але погана репутація прилипла до нього; втім, для Джима він став справжнім домом. Там йому було дійсно комфортно».

Джим здружився з невеличкою групкою старших студентів, кількома викладачами й наставниками, більшість з яких були співробітниками кафедри Мистецтв, небайдужими до гучних вечірок та алкогольних напоїв. Уже через кілька тижнів хлопець виїхав із «Cherokee» й поселився в будинку з двома з них. Настав час веселощів.

Якось, напившись вина, Джим у жарт бився з кимось парасолькою дорогою на суботній футбольний матч, а тоді поцупив поліцейський шолом із патрульної машини. Його заарештували і вдягли на нього кайданки. Потім, після Джимової невдалої спроби втечі, посеред усієї цієї метушні той шолом кудись подівся. Відтак хлопця звинуватили у дрібній крадіжці, порушенні спокою, супротиві під час арешту та перебуванні в громадському місці в стані алкогольного сп’яніння.

Наступного дня Джим з’явився на порозі дому Ральфа Тернера, викладача історії, для якого він писав роботу про Босха, і повідомив, що провів ніч у витверезнику і тепер непокоїться, що йому доведеться повернутися на територію кампусу, коли про це дізнаються в університеті. Професор, який і сам не раз улаштовував вечірки, одразу погодився допомогти.

У понеділок Тернер повів Джима в перукарню, допоміг йому дістати костюм, сходив з ним до суду, а пізніше зателефонував декану від його імені. Джима оштрафували на п’ятдесят доларів (він мав таку суму, але не мав бажання з нею розлучатися, тому попросив маму надіслати гроші, не кажучи для чого) і залишили на випробувальний термін в університеті.

Саме завдяки посередництву Ральфа Тернера, своїм незмінно високим оцінкам, а також хорошим відгукам від кількох інших професорів йому вдалося уникнути жорсткішого покарання. Отож Джим продовжив приголомшувати своїх однокурсників і викладачів.

На заняття з історії театру Моррісон підготував глузливо-іронічну роботу, в якій інтерпретував п’єсу «Чекаючи на Ґодо» як історію про громадянську війну, оскільки там були і Грант, і Лі, і навіть Раб. Його викладач сценографії пригадує, що Джим хотів використати як декорацію голого чоловіка, підвішаного над сценою, наче розіп’ятого. А для «Кішки на розпеченому даху» він запропонував на початку вистави пустити на задню стіну крихітну плямку світла, яка ставала би щораз більшою, аж поки не закрила би собою всю сцену, і в кінці всі побачили би, що насправді це зображення ракової клітини (головний герой п’єси помирає від раку).

Пізніше, попри абсолютну відсутність акторського досвіду, Джим отримав одну з двох ролей в університетській постановці абсурдистської п’єси Гарольда Пінтера «Кухонний ліфт». Для театральної афіші Джим узяв собі сценічне ім’я Станіслав Болеславський, об’єднавши імена великого російського актора і режисера Станіславського, творця Системи, і модного польського режисера Річарда Болеславського, який працював у Московському художньому театрі Станіславського, перш ніж емігрував до США, щоб знімати там фільми.

Режисер університетської постановки Сем Кілман познайомив Джима з роботами Антонена Арто, який взивав до революції в театрі з-за стін божевілень, в яких провів 1930–1940-ті роки: «Ми повинні зрозуміти, що театр, як і чума, вводить нас у безпам’ятство й дозволяє комунікувати смисли; ось у чому секрет його чарівності». Моррісон був у захваті від цих ідей.

«Із Джимом було цікаво працювати,— каже Кіт Карлсон, актор, що зіграв другу роль у “Кухонному ліфті”.— Щоразу спостерігаючи за підняттям завіси, я ніколи не знав, як усе буде сьогодні. Марно було сподіватися побудувати свою гру, відштовхуючись від його виконання, бо він завжди грав по-різному. Те, як він виступав і говорив, кожного разу звучало несподівано, довільно. З ним неможливо було позбутися відчуття невеличкого остраху, наче ти на волосинці від катастрофи.

У ті часи [1963 рік] будь-які непристойності на сцені були неприйнятними. Втім, на репетиціях непристойного було чимало. Під час виступів цього всього не було, але з Джимом ми ніколи не мали певності, що може трапитися».

— Джиме, твій батько тепер капітан,— сказала мама,— капітан одного з найбільших авіаносців у світі [Bon Homme Richard]. У нього на кораблі три тисячі людей, які поважають його, бо він прекрасний командир. Що б сказали люди, якби його син, його рідний син, прийшов би схожим на бітника?

8 січня 1964 року, незадовго до від’їзду із сімейного будинку в Коронадо на навчання в УКЛА, Джим, щойно з перукарні, відвідав батька під час навчань у Тихому океані. На жаль, стрижка виявилася недостатньо короткою, щоб догодити татові, тож не встиг хлопець прибути на «Бонні Дік» (так прозвали авіаносець), як його одразу відправили до корабельного перукаря, щоб повторно навести марафет. Зовсім коротко ззаду й по боках і трохи довше спереду, щоб можна було зробити проділ — так само, як у батька. Джим був розлючений, однак вирішив мовчати.

Капітан почувався гордо, але дещо насторожено. Він відвів сина до капітанського містка й познайомив його з офіцерами. Джим усім ввічливо кивав і тиснув руки, проте не всміхався. Штатний флотський фотограф зробив кілька знімків. Пізніше того дня за борт викинули кілька людиноподібних мішеней, хлопцю дали кулемет і запропонували постріляти по предметах, що вигулькували з океанських хвиль.

Джим згодом із гіркотою пригадував вечір того дня. Він розповідав, як батько, повернувшись додому з корабля, на якому керував трьома тисячами людей, усвідомив, що вдома командувала мати.

«Вона казала йому винести сміття,— пригадував Джим.— Волала на нього, і батько слухався й виносив те сміття».

Через тиждень, маючи достатньо грошей на невеличку квартиру в радіусі одного кілометра від університету, Джим пройшов процедуру реєстрації посеред навчального року й поповнив лави двадцяти тисяч студентів одного з найбільших кампусів Каліфорнії. На відміну від свого старшого університету-побратима в Берклі, УКЛА був практично аполітичним. Тут навчалися засмаглі, симпатичні, атлетичного вигляду студенти, чиє вбрання нічого не говорило ані про їхні погляди, ані про соціальний клас.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Про авторів

ДЖЕРРІ ГОПКІНС — автор тридцяти шести книжок. Біографія Джима Моррісона «Звідси ніхто не вийде живим», яка очолила список бестселерів «New York Times», а також його робота «Елвіс: Біографія» стали першими книжками, написаними про Моррісона й Преслі, і розійшлися сумарним накладом понад шість мільйонів примірників. Біографія Моррісона лягла в основу фільму Олівера Стоуна «The Doors». Гопкінс також досліджував життя й творчість Джимі Гендрікса, Девіда Бові, Йоко Оно, Ракель Велч і Дона Го. Протягом двадцяти років він працював кореспондентом і редактором журналу «Rolling Stone», сценаристом і продюсером Майка Воллеса, Стіва Аллена та Морта Сала, а також телерадіомовної компанії «ABC Television» і кінокомпанії «Universal Studios». У 1993 році подався до Таїланду, проводячи там половину часу у квартирі в Бангкоку, іншу — в будинку на фермі поруч із камбоджійським кордоном, переважно пишучи про Південно-Східну Азію.

ДЕННІ ШУҐЕРМАН народився в Лос-Анджелесі 1954 року. Вперше він побачив Джима Моррісона і The Doors на концерті у 1967, і відтоді його життя змінилося. Всіма правдами й неправдами він спромігся отримати роботу в офісі The Doors у Західному Голлівуді. Спершу він відповідав на листи фанатів, а потім став молодшим помічником. Відзначивши хлопцеву схильність до письма, Моррісон заохотив малого писати про те, про що він любив найбільше — про світ музики. Свою першу статтю Шуґерман опублікував ще в 15 років — у журналі «Creem». Коли йому було 24, «Звідси ніхто не вийде живим» стала книжкою № 1 у списку бестселерів «New York Times». Його друга книжка «Ілюстрована історія The Doors» — авторизоване гуртом видання формату фотоальбому — розійшлася накладом понад пів мільйона примірників. Через десять років після виходу «Звідси ніхто не вийде живим» Шуґерман видав автобіографічний роман «Авеню чудес», який отримав широке визнання. Його наступна книжка «Апетит до руйнування» — поєднання біографії та нарисів про надзвичайно популярний та контроверсійний гурт «Guns N’ Roses».

Денні Шуґерман був консультантом фільму «The Doors» , а також укладачем двох збірок пісень гурту та віршів Моррісона.

Помер 2005 року від раку легень.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.