Джеймс Паттерсон

КРОСС

Роман

Видавництво «Фабула»
2022

Оригінальна назва твору: Cross

Це видання опубліковано за узгодженням з Kaplan/DeFiore Rights за сприяння Andrew Nurnberg Associates Baltic.

Ця книга є художнім вимислом. Будь-які посилання на історичні події, реальних людей і реальні місця — ненавмисні. Інші персонажі і події є вигадкою автора, і будь-які збіги з реальними подіями, місцями або людьми, живими чи мертвими, є суто випадковими.

Copyright © 2006 by James Patterson

© Я. Сєрая, пер. з англ., 2021

© ВД «Фабула», 2021

ISBN 978-617-522-057-3 (epub)

Усі права збережено. Жодна частина цієї книжки не може бути відтворена або передана в будь-якій формі або будь-якими засобами, електронними чи механічними, включно з фотокопією, записом чи будь-якою системою зберігання та пошуку інформації, без письмового дозволу власників авторських прав.

Електронна версія створена за виданням:

Паттерсон Джеймс

П20 Кросс. Роман / пер. з англ. Я. Сєрая. — Харків : ВД «Фабула», 2021. — 304 с.

ISBN 978-617-522-043-6

Поліційний детектив Алекс Кросс обіцяє своїй родині відійти від справ, бо його професія створює чимало проблем для близьких. Він повертається до приватної практики, адже є дипломованим психотерапевтом. Та незабаром стається низка неймовірно жорстоких убивств, і Кросс упізнає «стиль» серійного вбивці М’ясника, підозрюваного в убивстві коханої дружини самого детектива. Тоді, 12 років тому, маніяку вдалося висковзнути, та чим же закінчиться протистояння детектива й кілера тепер?

УДК 82-312.4

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо- і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Книга містить криптографічний захист, що дозволяє визначити, хто є джерелом незаконного розповсюдження (відтворення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

Присвячується школі Палм Біч; Ширлі і директору Джеку Томпсону

Пролог
ЯК ВАС ЗВАТИ, СЕР?

ТОМПСОН: Я доктор Томпсон, я з Беркширського медичного центру. Скільки пострілів ви чули?

КРОСС: Багато пострілів.

ТОМПСОН: Як вас звати, сер?

КРОСС: Алекс Кросс.

ТОМПСОН: Важко дихати? Де болить?

КРОСС: У животі болить. Там наче вода хлюпає. Дихати нічим.

ТОМПСОН: Ви знаєте, що у вас стріляли?

КРОСС: Так. Двічі. Він мертвий? М’ясник? Майкл Салліван?

ТОМПСОН: Не знаю. Кілька трупів. Так, хлопці, кисневу маску. Дві системи, широкий катетер, швидше. Фізрозчин, два літри. Скоріше! Зараз ми вас трохи порухаємо, треба негайно до лікарні, містере Кросс. Тримайтеся. Ви мене чуєте? Ви з нами?

КРОСС: Мої діти… скажіть їм, що я їх люблю.

Частина перша
НІХТО І НІКОЛИ ТЕБЕ ТАК НЕ КОХАТИМЕ, ЯК Я – 1993

Розділ 1

— Я ВАГІТНА, АЛЕКСЕ.

Та ніч досі в мене перед очима. Навіть після того, що стільки часу минуло, стільки років, після всього, що сталося тоді, жорстокі вбивці, злочини, розкриті і ні.

Я стояв у темній спальні, легенько тримаючи обома руками за талію мою жінку Марію, поклавши підборіддя їй на плече. Мені тоді був тридцять один рік, і я більше ніколи в житті не почувався настільки щасливим.

Нічого немає щасливішого за те, коли ми разом, Марія, Деймон, Дженні і я.

Це було восени 1993, мільйон років тому, як мені зараз здається.

Було близько другої ночі, у нашої маленької Дженні був напад крупу. Мала не спала більшу частину ночі, більшу частину останніх ночей, більшу частину всього її маленького життя. Марія ніжно заколисувала Дженні на руках і тихенько наспівувала, а я обіймав Марію, похитуючи її.

Я прокинувся перший, але в мене ніяк не виходило приспати Дженні, хоч би що я робив. Десь за годину прийшла Марія і взяла її на руки. Нам обом треба було на роботу вранці. В мене була справа про вбивство.

— Ти вагітна? — сказав я в плече Марії.

— Не дуже вчасно, еге ж, Алексе? Ти вже уявив більше нападів крупу у твоєму майбутньому? І пляшечок? Більше брудних підгузків? Ночей, як ця?

— Це мені не дуже подобається. Не спати вночі, рано вставати, все так. Але мені подобається наше життя, Маріє. І мені подобається, що в нас буде ще одна дитина.

Тримаючись за Марію, я ввімкнув музику на іграшковому телефоні, який гойдався над ліжечком Дженні. Ми почали танцювати під «Хтось подбає про мене».

Потім вона всміхнулася тією прекрасною, трохи соромливою, трохи дуркуватенькою усмішкою, через яку я закохався в неї, мабуть, ще того самого вечора, коли ми вперше зустрілись. А зустрілись ми в приймальні швидкої, в лікарні Святого Антонія, ситуація була надзвичайна. Марія привезла туди одного головоріза з вогнепальним пораненням, свого опікуванця. Вона була сумлінним соціальним працівником, намагалась захистити його — в першу чергу від мене, лячного детектива з розслідування вбивств, і також від поліції, якій не дуже довіряла. Та і я теж не дуже довіряв.

Я обійняв Марію трохи міцніше.

— Я щасливий. Ти сама знаєш. Я радий, що ти вагітна. Давай відсвяткуємо. Піду шампанського принесу.

— А тобі подобається бути великим татком, так?

— Подобається. Не знаю чому. Просто подобається.

— Подобаються волаючі посеред ночі діти?

— Це минеться. Правда, Джанель? Юна леді, я до вас звертаюся.

Марія повернула голову від писклявої малої до мене і подарувала мені солодкий поцілунок в губи. Її вуста м’які, завжди вабливі, завжди сексуальні. Я люблю її поцілунки — будь-де і будь-коли.

Вона нарешті звільнилася з моїх обіймів.

— Іди лягай, Алексе. Немає сенсу не виспатись обом. Піди і за мене трохи поспи.

Лише тоді я дещо побачив у спальні і не міг втриматися, щоб не розсміятися. Марія усміхалась.

— Що смішного?

Я показав пальцем, і тоді вона теж побачила. Три яблука — кожне надкушене дитячими зубками. Яблука були понасаджувані на ноги м’яким іграшкам, різнокольоровим динозаврикам Барні. Ми зрозуміли політ фантазії нашого малюка Деймона. Наш маленький хлопчик приходив у гості до сестрички Дженні.

Я підійшов до дверей, і Марія знову подарувала мені свою фірмову дурнуватеньку усмішку. А я підморгнув їй. Вона прошепотіла, і я ніколи не забуду цього:

— Я люблю тебе, Алексе. Ніхто і ніколи не кохатиме тебе так, як я.

Розділ 2

СОРОК МИЛЬ НА ПІВНІЧ ВІД ВАШИНГТОНУ, в Балтиморі, двоє чванливих патлатих кілерів трохи за двадцять проігнорували знак «Тільки для членів клубу» і ввалилися в соціальний клуб{1} Святого Франциска на Саус Хай-стрит, поряд з гаванню. Обидва були озброєні до зубів і посміхалися, як парочка стендап-коміків.

Того вечора в клубі було двадцять сім бойовиків, вони грали в карти, пили грапу й еспресо, дивились по телевізору, як Буллетси програють Ніксам{2}. Раптом усі в кімнаті затихли і напружилися.

Не можна просто ось так узяти й зайти до Святого Франциска Ассізького, особливо якщо ти непроханий і озброєний.

Один з гостей стояв у дверях, його звали Майкл Салліван, він спокійно помахав усій групі. Що за чортівня, думав про себе Салліван. Усі ці бандити і головорізи сиділи отетерілі кружком. Його компаньйон, якщо можна так сказати, Джиммі Капелюх Галаті, обводив оком кімнату з-під крисів чорного фетрового капелюха, такого, як у Сквіггі в «Лаверна і Ширлі». Це був типовий соціальний клуб: стільці, картярські столи, саморобний бар і повно італійців.

— А де урочисте привітання? Де духовий оркестр? — спитав Салліван, який жив заради конфронтацій — будь-яких, вербальних чи фізичних. Завжди вони вдвох із Джиммі проти решти, відтоді як п’ятнадцятирічними втекли з дому в Брукліні.

— Ти хто в біса такий? — спитав піхотинець, що підскочив як ошпарений з-за хиткого картярського столу. Десь метр дев’яносто на зріст, із чорним як вугілля волоссям, під сто кілограмів — напевно, качок.

— Він М’ясник зі Слайго. Чули про такого? — спитав Джиммі Капелюх.— Ми з Нью-Йорку. Чули про Нью-Йорк?

Розділ 3

КАЧОК-БОЙОВИК НЕ ВІДРЕАГУВАВ, але старший чоловік у чорному костюмі і білій сорочці, застібнутій на всі ґудзики, підняв руку, як священник чи щось на зразок, і заговорив повільно і навмисно з сильним британським акцентом.

— За що удостоїлися такої честі? — спитав він.— Звісно, ми чули про М’ясника. Чому ви приїхали до Балтимору? Чим ми можемо допомогти?

— Ми просто проїжджаємо повз,— сказав Майкл Салліван старому чоловіку.— Треба зробити невеличку роботу для містера Маджоне у Вашингтоні. Ви, панове, чули про містера Маджоне?

У кімнаті закивали головами. З тону розмови можна було зрозуміти, що це точно серйозна справа. Домінік Маджоне контролював Сім’ю в Нью-Йорку, яка заправляла на Східному узбережжі. І в Атланті, певна річ.

Кожен у кімнаті знав, хто такий Домінік Маджоне і те, що М’ясник — його найжорстокіший кілер. Кажуть, він убивав своїх жертв ножами, якими користуються м’ясники, скальпелями і молотками. Репортер «Ньюздей» писав про одне з його вбивств: «Жодна людська істота не здатна на таке». М’ясника боялися і в кримінальному світі, і в поліції. Отож для присутніх у кімнаті було сюрпризом, що він такий молодий і схожий на кіноактора, з довгим білим волоссям і яскраво-блакитними очима.

— Отже, де прояв поваги? Я багато чув про це, але не бачу цього тут, у клубі,— сказав Джиммі Капелюх, про якого, як і про М’ясника, ходили чутки, що він відрізає кінцівки своїм жертвам.

Бандит, який стояв, раптом поворухнувся, і рука М’ясника миттєво злетіла вперед. Він відсік чоловіку кінчик носа і мочку вуха. Бандит вхопився обома руками за ці місця і швидко зробив крок назад, не втримав рівновагу і гепнувся на дерев’яну підлогу.

М’ясник був швидкий і, очевидно, вправлявся з ножем настільки добре, як про нього говорили. Він був як сицилійський асасин із давніх часів і саме такого бою на ножах і навчився від одного старого бійця в Південному Брукліні. А от ампутувати і трощити кістки він наловчився сам. Вважав це своєю візитівкою, символом власної жорстокості.

Джиммі Капелюх витяг пістолета, напівавтомат 45 калібру. Капелюха ще називали Джиммі Захисник, бо він завжди прикривав М’ясника. Завжди.

Потім Майкл Салліван повільно пішов через кімнату, він збив ногою два картярські столи, вимкнув телевізор, висмикнув з розетки кавомашину. Кожен думав про те, що зараз хтось помре. Але чому? Чому Домінік Маджоне нацькував на них цього божевільного?

— Бачу, дехто з вас чекає на маленьке шоу,— сказав він.— По очах бачу. Відчуваю по запаху. Ну що ж, я не хочу нікого розчарувати.

Раптом Салліван впав на одне коліно і заколов пораненого бандита прямо там, де той лежав, на підлозі. Спочатку вдарив ножем у шию, потім в обличчя і груди, поки тіло не перестало рухатись. Було важко сказати, скільки разів він ударив, десь із десяток, може, більше.

А потім найдивніша річ. Салліван піднявся і низенько вклонився над мертвим тілом. Наче це все було для нього шоу, просто виставою.

Нарешті М’ясник повернувся спиною і байдужно пішов до дверей. Не боячись нічого і нікого. Він крикнув через плече:

— Приємно було познайомитись, панове. Наступного разу проявіть трохи поваги. Хоча б для містера Маджоне, якщо не для мене і містера Джиммі Капелюха.

Джиммі Капелюх вишкірився і тицьнув пальцем свого капелюха.

— Так, він такий,— сказав він.— Знаєте що? Він з бензопилкою навіть кращий.

Розділ 4

М’ЯСНИК І ДЖИММІ КАПЕЛЮХ ледь не луснули, так реготали з візиту до соціального клубу Святого Франциска Ассізького всю дорогу до Вашингтону по трасі І-95, де на них чекала хитромудра робітка, днів на два-три.

Містер Маджоне наказав їм зупинитися в Балтиморі і справити враження. Дон підозрював, що парочка місцевих капо{3} обкрадають його. М’ясник вважав, що він упорався з завданням.

Це було частиною його гарної репутації: він не просто був професійним кілером, він був надійним, він точно прийде і зробить свою справу — як інфаркт до жирного чоловіка, який їсть яйця і бекон.

Вони в’їжджали до округу Колумбія дорогою з краєвидами на Монумент Вашингтона й інші важливі наворочені будівлі.

— Моя країна, це ти,— проспівав Джиммі серйозно і фальшиво.

Салліван пирхнув, сміючись.

— Ти, стули пельку. Джеймсе, господи. Де ти в біса це почув? Моя країна, це ти?

— В парафіяльній школі Святого Патріка, в Брукліні, в Нью-Йорку, де я вивчив три «ати»: чит-ати, пис-ати, рахувати, і де я зустрів цього божевільного засранця на ім’я Майкл Шон Салліван.

Двадцять хвилин по тому вони припаркували свій «Гранд Ам» і приєдналися до нічного параду молоді, який сунувся вздовж М-стрит у Джорджтауні. Купка обдовбаних панків з коледжу плюс вони з Джиммі, двійко найкрутіших професійних кілерів, думав Салліван. Тож кому краще живеться? Хто зміг, а хто ні?

— Ніколи не думав, що треба піти до коледжу? — спитав Капелюх.

— Не міг собі дозволити втратити заробіток. У вісімнадцять я вже заробляв сімдесят п’ять штук. До того ж я люблю свою роботу!

Вони зупинилися біля «Чарлі Мелона», місцевої наливайки, дуже популярної серед студентів Вашингтонського коледжу без жодних на те причин, як вважав Салліван. Ані М’ясник, ані Джиммі Капелюх не довчилися до вищої школи, але в барі Салліван легко розпочав розмову з парочкою студенток, їм було не більше двадцяти, а можливо, і менше. Салліван багато читав і більшість із цього запам’ятовував, тож міг розмовляти про що завгодно. Його репертуар того вечора складався з нещодавньої стрілянини американських солдатів у Сомалі, кількох нових популярних фільмів, було навіть трохи романтичної поезії — Блейк і Кітс, яка таки справила враження на юних леді з коледжу.

На додачу до свого шарму Майкл Салліван був справжнім красунчиком, і він це знав: худий, але з тренованими м’язами, метр вісімдесят п’ять, довге світле волосся, усмішка, від якої паморочиться у голові в кожної, кому він усміхається.

Тож це не дивно, що двадцятирічна Меріенн Рілі з Беркітсвілла, Меріленд, почала моргати йому, і пускати бісики, і торкатися його, як іноді торкаються сміливі дівчата.

Салліван нахилився до дівчини, яка пахла наче дика квітка.

— Меріенн, Меріенн… була така пісня. «Каліпсо», знаєш таких? «Меріенн, Меріенн»?

— Мене ще на світі тоді не було,— відповіла дівчина і підморгнула йому. В неї були прекрасні зелені очі, повні червоні губи і милий клітчастий бант, красиво зав’язаний на голівці. Салліван уже зрозумів одну річ про неї — Меріенн була ще та динамо, але йому було нормально. Він також любив погратися в ігри.

— Зрозуміло. І містер Кітс, і містер Блейк, і містер Байрон, вони ж також були до тебе? — подразнив він її зі своєю сяючою принадливою усмішкою. Потім узяв руку Меріенн і ніжно поцілував. Тоді потягнув її з барного стільця і крутнув у ритмі джиттербага під «Роллінг Стоунз» із музичного автомата.

— Куди ми йдемо? — спитала вона.— Куди, як тобі здається, ми йдемо?

— Недалечко,— сказав Майкл Салліван.— Міс.

— Недалечко? — перепитала Меріенн.— А де це?

— Сама побачиш. Не хвилюйся. Довірся мені.

Вона засміялася, чмокнула його в щоку і знову засміялася.

— Хіба я можу встояти перед цим убивчим поглядом?

Розділ 5

МЕРІЕНН ЗРОЗУМІЛА, що їй і справді не хочеться суперечити цьому милому хлопцю з Нью-Йорку. До того ж усередині бару на М-стрит їй нічого не загрожує. Що тут може трапитись? Що тут можна вчинити без моєї згоди? Поставити «Нью Кідз» на музичному автоматі?

— Мені тут світло не дуже подобається,— сказав він, ведучи її в дальній закуток бару.

— Думаєш, ти Том Круз, чи що? Ця твоя усмішка завжди спрацьовує? Щоб отримати те, що хочеш? — спитала вона.

Вона також усміхалась, провокуючи його на найкращі ходи в цій грі.

— Не знаю, міс Меріенн. Іноді це добре спрацьовує.

Потім він поцілував її в напівтемному коридорі в кінці бару, і поцілунок був таким прекрасним, якого Меріенн і очікувала, трохи романтичним. Навіть більш романтичним, ніж вона очікувала. Він не став мацати її під час поцілунку, хоча для неї це було б окей, але так було краще.

— У-у-у-ух,— видихнула вона і помахала рукою собі перед обличчям, наче віялом. Жартівливо, але і не зовсім жартівливо.

— Тут трохи спекотно, еге ж? — сказав Салліван, і студентка знову засяяла усмішкою.— І тіснувато, згодна?

— Вибач, я з тобою не піду. Це навіть не побачення.

— Я розумію,— сказав він.— Ніколи б не подумав, що ти зі мною підеш. Навіть на думку не спадало.

— Звісно, не спадало. Ти занадто джентльмен.

Він знову поцілував її, цього разу поцілунок був глибшим. Меріенн подобалось, що він так просто не здавався. Хоча це нічого не міняло — вона нікуди не піде з ним. Вона не робила так ніколи, принаймні до цього моменту.

— Ти класно цілуєшся,— сказала вона.— Що є, то є.

— Класно, тому що і ти теж,— сказав він.— Теж гарно цілуєшся. Це був найкращий поцілунок за все моє життя,— пожартував він.

Салліван навалився на двері, і вони раптом опинилися в чоловічому туалеті. Джиммі Капелюх став на дверях іззовні. Він завжди прикривав М’ясника.

— Ні, ні, ні,— повторювала Меріенн, але вона не могла перестати сміятися з того, що трапилось. Чоловічий туалет? Дуже смішно. По-ідіотськи смішно, але смішно. Так роблять діти з коледжу.

— Ти справді вважаєш, що отримаєш те, що хочеш? — спитала вона його.

— Так. Я завжди роблю те, що хочеться, Меріенн.

Раптом він витяг скальпель, блискуче гостре лезо поруч з її шиєю, і все помінялося вмить.

— Твоя правда, це не побачення. А тепер анічичирк, Меріенн, бо це буде останнє, що від тебе почують, мамою клянусь.

Розділ 6

— ТУТ УЖЕ Є КРОВ, НА ЦЬОМУ СКАЛЬПЕЛІ,— сказав М’ясник гортанним шепотом, намагаючись злякати її до смерті.— Бачиш?

Потім він показав на свою матню.

— Дивись, це тобі зробить не дуже боляче.— Потім провів скальпелем перед її очима.— А оце зробить дуже боляче. Спотворить твоє гарненьке обличчя назавжди. Я не жартую, студенточко.

Він розстібнув джинси і притис скальпель до шиї Меріенн Рілі — але не поранив її. Він задрав їй спідницю і стягнув блакитні трусики.

— Я не хочу різати тебе. Ти це вже зрозуміла, так?

Їй майже відібрало мову.

— Я не знаю.

— Слово даю, Меріенн.

Потім він повільно увійшов в неї, плавно, щоб не зробити їй боляче. Він знав, що не може робити це довго, але не хотів виходити з неї, вона така туга. Чорт, я ніколи не побачу Меріенн, Меріенн після нашої ночі.

У неї хоча б стало розуму не кричати і не пустити в діло нігті й коліна. Коли він закінчив свою справу, то показав їй кілька світлин, які мав при собі. Просто щоб бути певним, що вона розуміє свій стан, і розуміє добре.

— Я сам це фотографував. Подивись на ці фотки, Меріенн. Ти повинна ніколи не говорити про цей день. Нікому, особливо поліціянтам. Зрозуміло?

Вона закивала, не дивлячись на нього.

— Я хочу, щоб ти сказала це, мала. Щоб подивилася на мене. Боляче, я знаю.

— Я зрозуміла,— сказала вона.— Я нікому не скажу.

— Дивись на мене.

Вони зустрілись поглядами, і в ній сталися неймовірні зміни. Він побачив страх і ненависть, і це було те, що він любив. Довга історія чому; історія дитинства в Брукліні, казочка про батька і сина, яку він вважав за належне тримати при собі.

— Гарна дівчинка. Дивно казати, ти подобаєшся мені. Тобто мене до тебе тягне. Прощавай, Меріенн, Меріенн.

Перед тим як вийти з туалету, він порився в її сумочці і взяв гаманець.

— Страховка,— сказав він.— Нікому ні слова.

Потім М’ясник відчинив двері і вийшов. Меріенн Рілі обм’якла і повалилася на підлогу. Вона тремтіла.

Вона ніколи не забуде те, що зараз сталося,— особливо ті жахливі фотографії.

Розділ 7

— ХТО ТАК РАНО ПРОКИНУВСЯ? О боже мій, ви тільки подивіться, хто це. Це Деймон Кросс? А це Джанель Кросс?

Мама Нана прийшла доглядати дітей рівно о пів на сьому, як і кожного дня. Коли вона розчахнула кухонні двері, я годував Деймона вівсянкою з ложечки, а Марія носила стовпчиком Дженні, щоб вона відригнула повітря. Дженні знову плакала, маленька хвора дівчинка.

— Сьогодні дехто знову не спав цілу ніч,— сказав я своїй бабусі, намагаючись поцілити ложкою каші в скривлений ротик Деймона.

— Деймон може впоратися сам,— сказала Нана, зітхаючи, і поклала на кухонний стіл пакунок.

Схоже, вона принесла свіжі бісквіти і, о господи, домашній персиковий джем. А ще звичний щоденний набір дитячих книжок. Цього разу це «Чорниці для Сел», «Дари волхвів», «Добраніч, Місяцю».

Я сказав Деймону:

— Чуваче, Нана каже, ти можеш їсти сам. Ти приховував це від мене?

— Деймоне, бери ложку,— сказала вона.

І він, звичайно, взяв. Ніхто не сперечатиметься з Мамою Наною.

— Чому раніше не сказала? А-а щоб тебе…— сказав я їй і взяв бісквіт.

Господи, теплий бісквіт! Я відчув смак раю на землі.

— Щоб тебе дощ намочив, бабуню.

Марія сказала:

— Алекс став погано чути, Нано. Він дуже зайнятий своїми розслідуваннями вбивств. Я вже казала йому, що Деймон навчився їсти сам. У нього майже виходить. Коли він не розкидає вівсянку по стінах і стелі.

Нана кивнула.

— Хай завжди їсть сам, якщо не хоче ходити голодним. Деймоне, хочеш ходити голодним? Ні, звичайно не хочеш, хлопчику.

Марія почала збирати свої папери на сьогодні. Вчора вона працювала на кухні до пізньої ночі. Вона була соціальним працівником із жахливим перенавантаженням. Вона стягнула з гачка на дверях фіолетовий шарф і свій улюблений капелюх, який пасував до її вбрання в чорних і синіх тонах.

— Я люблю тебе, Деймоне Кросс.

Вона поцілувала нашого хлопчика на бігу.

— І тебе люблю, Дженні Кросс. Навіть після минулої ночі.

Вона розцілувала Дженні в обидві щоки.

А потім обняла Нану і поцілувала її.

— І тебе люблю.

Нана засяяла так, ніби її щойно представили Ісусу, або, можливо, Діві Марії.

— Я тебе теж люблю, Маріє. Ти — диво.

— Я цього не чув,— сказав я зі свого посту підслуховування за кухонними дверима.

— Так, ми знаємо,— сказала Нана.

До того як зможу піти на роботу, я повинен поцілувати всіх і сказати «я тебе люблю». Попсово, можливо, але по-своєму це добре, і хай потім скажуть, що зайняті і стомлені люди не можуть веселитися і проявляти любов. У нас цього було вдосталь.

— Па-па, ми вас любимо, бувайте, ми вас любимо,— повторювали ми з Марією, відходячи до дверей.

Розділ 8

ЯК І КОЖНОГО РАНКУ, я відвіз Марію на роботу в «Потомак Гарденз», комплекс соціального житла. Це однаково лише за п’ятнадцять хвилин від 4-ї вулиці, і це дає нам можливість трохи побути удвох.

Ми їхали на чорному порші, останньому свідоцтві високого доходу, який я отримував під час трирічної практики як психолог, до того як піти на повну зайнятість до поліційного відділку округу Колумбія. У Марії була біла «Тойота Королла», вона мені не дуже імпонувала, хоча їй подобалась.

Здавалося, вона була десь далеко подумки, коли ми їхали Джі-стрит того ранку.

— Ти як? — спитав я.

Вона усміхнулась і підморгнула мені як завжди.

— Трохи втомилась. Почуваюся добре, якщо брати до уваги обставини. Я просто думаю про випадок, який учора консультувала на прохання Марії Пугач. Стосовно студентки Вашингтонського університету. Її зґвалтували в чоловічому туалеті, в барі на М-стрит.

Я насупив брови і похитав головою.

— Якийсь студент?

— Вона каже, що ні, але більше нічого не розказує.

Мої брови піднялися вгору.

— Може, ґвалтівник — її знайомий? Можливо, викладач?

— Дівчина каже, точно ні, Алексе. Вона присягається, що не знає його.

— Ти їй віриш?

— Гадаю, так. Звісно, я довірлива і наївна. Але вона таке невинне дитя.

Я не хочу пхати носа в справи Марії. Ми не ліземо в справи одне одного. Принаймні, стараємося цього не робити.

— Хочеш, щоб я якось допоміг? — спитав я.

Марія похитала головою.

— Ти зайнятий. Я сьогодні знову збираюся поговорити з дівчиною, її звати Меріенн. Сподіваюся, вона мені трохи більше відкриється.

Кілька хвилин по тому я під’їхав до «Потомак Гарденз» на Джі-стрит, між 13-ю і Пенн. Марія волонтерить тут, покинувши легшу й безпечнішу роботу в Джорджтауні. Думаю, вона стала тут волонтерити, бо сама колись жила в Гарденз, доки їй не виповнилося вісімнадцять, потім переїхала до Вілланова.

— Поцілунок,— сказала Марія.— Мені треба цілунок. Справжній. Не чмок у щічку. В губи.

Я повернувся і поцілував її, а потім ще раз поцілував.

Ми трохи позажимались на передньому сидінні, і я думав, як же сильно я кохаю її, який я щасливий, що вона в мене є. І ось що робило це ще кращим: я знав, що Марія відчуває те саме до мене.

— Треба йти,— нарешті сказала вона і вийшла з машини.

Але потім просунула голову всередину.

— Я можу не показувати це, але я щаслива. Дуже щаслива.

І знову підморгнула мені.

Я дивився на Марію, поки вона піднімалася крутими кам’яними сходами будинку, в якому працювала. Я ненавидів дивитися, як вона йде від мене, і це повторювалося кожного ранку.

Я думав, чи обернеться вона і побачить, що я ще не поїхав. Потім вона обернулася, побачила, що я ще стою, посміхнулася і стала махати рукою, наче божевільна або закохана до нестями. Потім вона щезла всередині.

Ми повторювали це майже кожного ранку, але мені було все мало. Особливо те, як вона мені підморгує. Ніхто і ніколи не кохатиме тебе так, як я.

Я не сумнівався в цьому ані хвилини.

Розділ 9

Я ТОДІ БУВ КРУТИМ ДЕТЕКТИВОМ — усюди встигав, усе знав. Отже, я став брати на себе більше важких престижних справ, ніж треба. Остання, на жаль, була не з тих.

Наскільки було відомо вашингтонському поліційному відділку, італійська мафія ніколи не вела ніякої серйозної діяльності всередині округу Колумбія, можливо, через домовленості з певними агенціями, як-от ФБР і ЦРУ. Але нещодавно п’ять мафіозних кланів зустрілися в Нью-Йорку і домовились вести бізнес у Вашингтоні, Балтиморі і частково у Вірджинії. Не дивно, що місцеві кримінальні авторитети були не в захваті з цього приводу, особливо азіати, які контролювали торгівлю кокаїном і героїном.

Китайський наркобарон Джіанг Ан-Ло тиждень тому закатував двох італійських гангстерів. Не дуже хороший жест. І у відповідь нью-йоркська банда послала топового кілера або кількох розібратися з Джіангом.

Я дізнався все це з годинного ранкового брифінгу в поліційному штабі. Зараз Джон Семпсон і я їдемо до Джіанга Ан-Ло в дуплексний таунхаус на розі 18-ї та М-стрит, північно-східний напрямок. Ми були однією з двох команд детективів, що підписалися на це ранкове стеження, яке назвали «Операція Знайди покидька».

Ми зупинилися між 19-ю та 20-ю і почали спостереження. Будинок Джіанга Ан-Ло мав занепалий вигляд, жовта фарба зблякла і почала лущитися. По всьому двору було розкидане сміття, наче воно вибухнуло з піньяти{4}. Майже всі вікна були забиті фанерою чи бляхою. І все ж Джіанг Ан-Ло був солідною особою в торгівлі наркотиками.

Дні вже потеплішали, і багато сусідів виходили прогулятися або сиділи на верандах.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Епілог
У КОГОСЬ ДЕНЬ НАРОДЖЕННЯ

Розділ 122

САМЕ ТАК ПОЧАЛОСЯ МОЄ НОВЕ ЖИТТЯ, і воно продовжується від однієї історії до іншої. Переважно в мене все добре, особливо сьогодні, тому що сьогодні в Нани день народження, хоча вона відмовляється говорити, скільки їй років, навіть скільки десятків років ми сьогодні святкуємо.

Я думав, що вона захоче прочитати промову про своє довголіття, але це не той випадок.

У будь-якому разі, це її вечірка, її святковий тиждень, як вона каже, і вона збирається робити все, що їй заманеться. Як і в будь-який інший день року, подумав я, але нічого не сказав.

Її величність наказали готувати обід «чоловікам», отже, Деймон, я і Алі поїхали в маркет і забили багажник продуктами. Потім цілий день ми готували запечену курку (за двома різними рецептами), бісквіти, варену кукурудзу, боби в маслі і томатному соусі.

Обід розпочали о сьомій, подали відмінне «Бордо», навіть дітям по ковточку.

— Зі сторіччям! — сказав я і підняв келих.

— У мене є тост,— сказала Нана і піднялася.— Я дивлюсь на цей стіл і хочу сказати, що дуже люблю свою родину і відчуваю гордість бути частиною цієї сім’ї. Особливо в моєму віці, хоч би скільки років мені було. Але мені не сто років!

Ми всі заплескали в долоні, як ті мавпи з тарілками.

— А тепер вип’ємо за Алі, який сам може читати книжечки і сам може зав’язувати шнурки,— продовжувала Нана.

— За Алі! За Алі! — скандував я.— За зав’язані шнурки!

— А Деймон має стільки здібностей. Він гарно співає, добре вчиться, коли старається. Я люблю тебе Деймоне.

— Я люблю тебе, Нано. Ти забула про НБА,— сказав Деймон.

— Я не забула про баскетбол,— кивнула йому Нана.— У тебе слабка ліва рука. Працюй над цим як одержимий, якщо хочеш грати круто.

Потім вона сказала ще один тост:

— За мою дівчинку, Джанель. Ще одна талановита учениця. І вона гарно вчиться не для мене і не для батька, а для себе. Я пишаюся тим, що Джанель сама приймає рішення.

Потім Нана сіла, і ми всі трохи здивувалися, особливо я, тому що про мене не згадали в тості. Я навіть не знав до цього дня, що я у неї в немилості.

Потім вона піднялася знову з хитрою усмішкою на все обличчя, маленьке вугласте обличчя.

— Ой, я про декого забула. Алекс дуже змінився за цей рік, і всі ми знаємо, як важко йому далися ці зміни. Він знову приймає пацієнтів і допомагає іншим. Працює в лікарні Святого Антонія, але змусити його попрацювати на моїй кухні ой як важко.

— А хто приготував обід?

— Хлопці приготували чудовий обід, і всі ви молодці. Я так пишаюся всіма вами, я знаю, що вже повторююся. Алексе, я дуже тобою пишаюся. Ти такий складний. Але ти моя радість. Завжди був. Благослови Господь Кроссів!

— За Кроссів! — повторили ми в унісон.

Пізніше того вечора я вклав Алі, трохи полежав з ним. У хлопця був емоційний день, він відключився миттєво.

Потім тривожно задзвонив телефон, я підскочив, побіг до вітальні і схопив слухавку:

— Резиденція Кроссів,— відповів я в дусі цього дня.

— Скоєно вбивство,— почув я, і мій шлунок обірвався.

Я помовчав, а потім спитав:

— Чому ви телефонуєте мені?

— Бо ви доктор Кросс, а я вбивця.

ПОДЯКИ

Висловлюю подяку Ферну Галперіну і Мері Джордан за допомогу в дослідницькій роботі; Крісу Теббетсу, який зробив свій внесок у дослідження і написання частини сюжету. І нарешті Стіву Бовену, який повільно відкриває очі Голлівуду на очевидне,— непроста задача.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.