Енн із Зелених Дахів

ЛюсіМонтгомері

Брат і сестра Марілла і Метью Касберти вирішують узяти з притулку хлопчика, щоб той допомагав їм по господарству. Але помилково їм надсилають жваву рудоволосу Енн, яка вже з перших днів перевертає життя в містечку Авонлея догори дриґом. І хоч сама Енн вважає себе «справжнім покаранням» (іноді цілком заслужено), Марілла і Метью обожнюють свою вихованку. І Енн віддячить їм за турботу сповна.

Люсі Монтгомері

Енн із Зелених Дахів

© Дубовик Л. І., переклад, 2020

© Болдирєва Н. В., обкл., 2020

© Варавін С. В., іл., 2020

© ТОВ Видавництво «Ранок», 2020

ISBN 978-617-09-7011-4 (epub)

Усі права збережено.

Жодна частина цього видання не може бути відтворена

в будь-якій формі без письмового дозволу

власників авторських прав.

Серія «Класичні романи»

Усі права застережено.

Монтгомері Люсі

М77 Енн із Зелених Дахів /Люсі Монтгомері ; пер. Л. І. Дубовик. — Харків : Вид-во «Ранок», 2020. — 256 с.: іл. — (Серія «Класичні романи»).

ISBN 978-617-09-6234-8

Брат і сестра Марілла і Метью Касберти вирішують узяти з притулку хлопчика, щоб той допомагав їм по господарству. Але помилково їм надсилають жваву рудоволосу Енн, яка вже з перших днів перевертає життя в містечку Авонлея догори дриґом. І хоч сама Енн вважає себе «справжнім покаранням» (іноді цілком заслужено), Марілла і Метью обожнюють свою вихованку. І Енн віддячить їм за турботу сповна.

УДК 82-93

Люсі Монтгомері

Енн із Зелених Дахів

Пам’яті моїх батька і матері.

Добрі зірки у твоїм гороскопі:

Вся ти — і дух, і вогонь, і роса.

Роберт Браунінг

Розділ 1

Місіс Рейчел Лінд дивується

Будинок місіс Рейчел Лінд стояв там, де широка дорога, що веде в сільце Авонлея, пірнала в невелику долину, яку перетинав дзюркотливий струмочок. На початку своєї течії струмок був свавільним і бурхливим, але, діставшись до будинку місіс Лінд, перетворювався на спокійний, вихований потік. Бо навіть струмкові належало додержувати правил ґречності й не пустувати під поглядом місіс Лінд.

Не лише в Авонлеї, а й далеко за ї ї межами є чимало людей, котрі тільки тим і займаються, що залюбки встромляють свого довгого носа в чужий город, при цьому забуваючи про власні справи. Але місіс Рейчел Лінд належала до тих обдарованих осіб, які, маючи жвавий інтерес до справ ближніх, прекрасно поралися і зі своїми. На додачу вона мала вдосталь часу, щоб сидіти годинами біля вікна своєї кухні із в’язанням і водночас спостерігати за дорогою. А оскільки Авонлея була оточена з обох боків водою, бо стояла на маленькому півострівці, що випинався в затоку Святого Лаврентія, то кожен подорожній, який прямував до цього села або залишав його, мусив пройти цією дорогою, не маючи аніякої можливості уникнути суворого і пильного ока місіс Лінд.

Якось на початку червня, уже надвечір, місіс Лінд з неодмінним плетивом у руках безтурботно сиділа біля розчиненого вікна у своїй бездоганно чистій і чепурній кухні. Сад розкинувся за будинком, на схилі пагорба, і цієї пори року, заквітчаний білим і рожевим цвітом, нагадував молоду наречену у весільній сукні.

Раптом місіс Лінд опустила спиці: з пагорба у долину неквапно спускався кабріолет, запряжений гнідою кобилкою. Це був Метью Касберт! Дивна дивина: сусід місіс Лінд — чоловік вельми соромливий, небагатослівний — виїжджав з Авонлеї! Ба більше, на ньому був його найкращий костюм і сорочка з білим комірцем. І все це буднього дня, о пів на четверту, коли всі в селі сіяли ріпу! Куди ж він зібрався? Навіщо? Якби йому забракло насіння, він би не вичепурювався, наче на причастя. Поїхав за лікарем? Теж не схоже, бо занадто повільно сунеться той кабріолет…

Місіс Лінд складала в голові і те і се, проте нічого не могла збагнути.

— Загадка, та й годі! Допоки не довідаюсь, навіщо Метью Касберт поїхав із Авонлеї, не знатиму ані хвилинки спокою. Доведеться, мабуть, сходити в Зелені Дахи й розпитати Маріллу, куди він подався і з якого дива.

Зелені Дахи стояли біля самого лісу, якнайдалі від дороги, обабіч якої вишикувалася в ряд решта авонлейських садиб. Місіс Лінд енергійно постукала у двері і, щойно ї ї запросили, увійшла. Марілла Касберт, сестра Метью, сиділа край стола і миготіла блискучими спицями. Пильне око місіс Лінд відразу зауважило, що стіл накрито до чаю на трьох персон, очевидно, тут чекали на гостя, але не надто поважного, адже Марілла приготувала буденний посуд і звичайне частування: один вид печива і повидло з яблук.

— Доброго вечора, Рейчел, — жваво привіталася Марілла. — Присядь он на стілець, будь ласка. Ну, як ви там усі? Чи здорові?

Марілла була висока, худа, як скіпка, з випнутими вилицями і вольовим підборіддям, з якоюсь кутастою, без жодного заокруглення поставою. Ї ї темне із сивиною волосся, закручене жмутом, було туго зав’язане у вузол на потилиці і безжально проштрикнуте двома металевими шпильками. Вона справляла враження жінки не надто широких поглядів, але з суворим сумлінням.

— У нас усі здорові, дякувати Богу, — сказала місіс Лінд. — Я злякалася, чи не захворів часом у вас хто-небудь, бо побачила Метью в кабріолеті. То чи не поїхав він по лікаря?

— Ні, я здорова, — відповіла Марілла. — Тут інше, тільки ти не дивуйся. Ми вирішили взяти на виховання маленького хлопчика із сиротинця, і він саме сьогодні приїжджає вечірнім потягом. Тож Метью поїхав його зустрічати.

Навіть якби Марілла сказала, що Метью поїхав на станцію в Брайт-Рівер зустрічати кенгуру, надісланого з Австралії, це не так би приголомшило місіс Лінд. Якусь мить вона пришелепкувато витріщалася на подругу у великому подиві, потім, коли до неї повернувся дар слова, запитала:

— Ти це серйозно, Марілло?

— Авжеж, серйозно, ніби цим жартують, — відповіла Марілла таким тоном, наче брати хлопчиків із сирітського дому було такою ж звичайною справою, як сіяти ріпу.

— Як вам на думку могло таке спасти? — несхвально запитала місіс Лінд.

— Це не раптове рішення, ми думали над ним усеньку зиму, — відповіла Марілла. — Ще перед Різдвом до нас заїздила місіс Спенсер і похвалилася, що навесні збирається взяти на виховання маленьку дівчинку із сиротинця в Новій Шотландії. Відтоді ми з Метью не знали спокою — все обговорювали, обговорювали… і врешті-решт, вирішили взяти хлопчика. Метью літній, йому за шістдесят, та й серце його останнім часом непокоїть, тож конче потрібно помічника. Відтак, через родину Роберта Спенсера, що мешкає в Кармоді, вирішили переказати місіс Спенсер, що коли їхатиме за дівчинкою для себе, то нехай вибере і для нас якогось тямущого хлопчину років десяти-одинадцяти. Він буде допомагати по господарству, а ми забезпечимо йому хороший будинок і дамо освіту. А оце минулого тижня ми дізналися, що вона вже їде, — надіслала телеграму, де і коли ї ї зустрічати, — тож чекаємо.

— Марілло, я людина відверта й манівцями не ходжу, то й тобі прямо скажу — з дурного розуму ви таке надумали! Взяти до свого будинку чужу дитину, не знаючи нічого ані про його батьків, ані про те, яким він може вирости. Ось тільки тиждень тому я читала в газеті, як один фермер із дружиною так само взяли на виховання хлопчика з притулку, а той уночі підпалив житло і мало не спалив їх із дружиною — так у своїх ліжечках і зотліли б геть-чисто. І це не єдиний випадок, Марілло! Якби ви запитали моєї думки, я б сказала: викиньте з голови цю дурну затію!

— Ох, Рейчел, слушно говориш, є правда у твоїх словах. Мене саму сумніви беруть. Але Метью затявся: уже як що візьме в голову, то не заспокоїться, допоки не зробить. До того ж, як можу йому відмовити, адже він так рідко чогось хоче. А що ризик є, то, зрештою, ніколи не знаєш, хто виросте з рідних дітей. Буває різне.

— Сподіваюся, все буде гаразд, — сказала місіс Лінд тоном, що виразно свідчив, наскільки вона насправді сумнівається. — Тільки потім не нарікай і не кажи, що я тебе не попереджала, якщо цей хлопець із сиротинця влаштує пожежу в Зелених Дахах або сипоне отрути в колодязь — я чула, було і таке… вся родина сконала в страшних муках… Щоправда, в тому випадку була дівчинка-приймачка.

— Ну, ми беремо не дівчинку, — відповіла Марілла так, ніби труїти воду в колодязі було суто жіночої справою.

— Ну і ну! Може, я марю чи мені сниться? — бурмотіла собі під ніс місіс Лінд, залишаючи Зелені Дахи та твердим кроком поспішаючи додому. — І бідолашного хлопчину шкода. Метью і Марілла нічогісінько не тямлять у дітях і сподіватимуться від нього аж занадто багато: щоб був беручкий, спритний, а ще розумний і кмітливий, достоту як власний дід. Ох, не хотіла б я опинитися на місці цього сироти!

Розділ 2

Метью Касберт дивується

Метью насолоджувався поїздкою. Ї ї псували тільки ті хвилини, коли йому доводилося кланятися жінкам, що стрічалися йому дорогою.

Метью побоювався жінок, усіх, окрім своєї сестри Марілли і місіс Рейчел Лінд. До того ж його завжди охоплювало таке відчуття, нібито ці незбагненні істоти потай глузують із нього. І тут він майже не помилявся, адже мав доволі чудернацький вигляд: довге з сивиною волосся, що спадало аж на згорблені плечі, густу колючу бороду, теж подекуди посріблену, і незграбну, вайлувату постать.

Коли Метью дістався Брайт-Рівер, ніякого потяга не виявилося, і він подумав, що приїхав зарано. Залізнична платформа була безлюдна, і лише в самому кінці ї ї на складених стосами дошках сиділа дівчинка. Метью швиденько прослизнув повз неї, намагаючись навіть не дивитися в ї ї бік, підійшов до начальника станції і запитав, чи скоро прибуде вечірній потяг, той, що має бути о пів на шосту.

— Він уже пішов пів години тому. Однак із нього висадили одного пасажира, який на вас чекає. Маленька дівчинка. Онде вона сидить, на дошках, бачите? Я запропонував їй перейти до зали очікування, але вона заявила, що воліє залишатися тут, де «більше простору для уяви».

— Ви помиляєтеся, ні про яку дівчинку я не знаю, — Метью спантеличено закліпав очима. — Ми домовлялися з місіс Спенсер, що вона привезе для нас хлопчика.

Начальник станції присвиснув.

— Овва! Здається, і справді сталося прикре непорозуміння, — сказав він. — Може, краще розпитати дівчинку? Вона дарма що мала, проте кмітлива й балакуча, по слово до батька не бігає, зуміє все пояснити.

Тож, підбадьорливо кивнувши Метью, начальник станції замкнув касу і поспішив додому вечеряти, а нещасному чоловікові нічого не залишалося, як підійти до незнайомої дівчинки і дізнатися, чому ж вона не хлопчик. Метью розпачливо озирнувся навкруги — він мусив зробити те, що було для нього гіршим, ніж увійти до лігва лева. Метью застогнав і повільно почовгав платформою до неї.

Мала не зводила з нього очей, іще відколи він пройшов повз неї. Сам Метью намагався на неї не дивитися, однак коли б поглянув хоч мигцем, то побачив би худеньку дівчинку років одинадцяти в сукні якогось злинялого брудно-жовтавого кольору із цупкої тканини. Голівку ї ї вінчав збляклий капелюшок, з-під якого аж нижче пояса спадали дві товстелезні вогненно-руді коси. Личко худеньке, бліде, з широким ротом і великими сіро-зеленими очима було рясно всіяне ластовинням. Більш уважний спостерігач, напевне, зауважив би рішуче підборіддя, жваві, розумні очі, гарні, чітко окреслені губи, високе чоло — одне слово, обов’язково б помітив у цій малесенькій пташині, яку так сміховинно боявся Метью, риси натури своєрідної, непересічної та гордої.

На щастя, Метью уникнув необхідності звертатися до дівчинки першим: щойно вона збагнула, що він прямує до неї, як підвелася, однією рукою підхопила свою потерту, засмальцьовану валізку, а другу привітно простягла йому і промовила дзвінким милим голоском:

— Мабуть, ви по мене? Адже ви, напевне, містер Метью Касберт, еге ж? Дуже рада вас бачити! Я вже була злякалася, що ви не приїдете, та все уявляла, що ж могло вам завадити. І вирішила, що, коли вас сьогодні не дочекаюся, пройду колією, залізу он на ту велику дику вишню на повороті і спатиму там усю ніч. А що? Було б чудово здрімнути під місячним сяйвом у такому собі гніздечку з білого пахучого квіту… А ще я вирішила, раз ви не приїхали сьогодні, то обов’язково приїдете завтра вранці.

Метью мовчки простягнув у відповідь руку і тієї ж миті відчув, що не зможе сказати цій дитині із осяйними очима, що сталася помилка. Він повезе ї ї додому, і хай Марілла пояснює все. Хай там як, не залишати ж цю малечу саму на станції в Брайт-Рівер.

— Вибач, що спізнився, — нарешті зніяковіло промимрив він. — Ходімо, там біля живоплоту мій візок. Дай-но мені твої речі.

— Ну що ви, я сама! Валіза зовсім не важка, хоч там усі мої земні пожитки. А нам далеко їхати? Місіс Спенсер казала — вісім миль. Як добре, бо я обожнюю їздити! І як чудово, що тепер я мешкатиму в сільському будиночку і буду вашою! Розумієте, я ще ніколи не була чиєюсь, жила в сиротинці, але то найгірше, що може бути. Там так мало простору для уяви… хіба що коли на інших сиріт дивитися. Я часто вночі не могла заснути, тож і розважалася, уявляючи про них різне: наприклад, що дівчинка з кучериками на сусідньому ліжку насправді дочка вельможного графа, яку ще немовлям викрала у батьків лиха нянька і раптово померла, так і не зізнавшись у своєму злочині…

Тут супутниця Метью замовкла: по-перше, тому що добряче захекалася, а по-друге, тому що вони вже підійшли до кабріолета. Вона не промовила жодного слова, допоки вони від’їжджали від станції і спускалися зі стрімкого пагорба. Дорога тут так глибоко врізалася в м’який ґрунт, що порослі квітучими дикими сливами і вишнями узбочини аж здіймалися над їхніми головами.

Дівчинка простягла руку і відламала усіяну квітами гілочку сливи, що черкнула бік кабріолета.

— Як гарно тут, правда? Що вам нагадує це дерево край дороги, все біле і наче закутане у мереживо? — запитала вона.

— М-м… не знаю, — відповів Метью.

— Звісно ж, наречену — у білій сукні, під вуаллю. Щоправда, я ніколи не бачила нареченої, але у моїй уяві вона має бути саме такою. А от я навряд чи колись стану нареченою, бо я потворна і ніхто й ніколи не захоче зі мною одружитися. Та все одно я сподіваюся коли-небудь убратися в білу сукню. На мою думку, то буде неземне блаженство! Я люблю гарні речі, та в мене взагалі ніколи не було гарної сукні. Однак нема чого журитись, адже є про що мріяти і чекати від життя. До того ж можна завжди уявити, ніби я пишно вдягнена. От вранці, коли я залишала сирітський дім, було так соромно вбиратися в цю стару бридку сукню, адже я їду до названих батьків, які сьогодні побачать мене вперше в житті! А що вдієш — у нас усі сироти в таких ходять. Минулої зими один торговець пожертвував декілька рулонів цієї тканини. І хоч дехто казав, що він просто не зміг ї ї збути, я ж хочу вірити в добрість — так краще, еге ж? Так от, коли ми сіли в потяг, я почувалася так, ніби всі довкола дивляться тільки на мене і жаліють, бо одразу видно, хто я і звідки. Тоді я стала уявляти, що вбрана в неймовірно гарну світло-блакитну сукню, капелюшок із широкими крисами (а по них квіти і пір’я). Маю золотий годинник, тонкі лайкові рукавички і взута в черевички… Уявила — і відразу відчула себе щасливою, і решту дороги проїхала значно веселіше! Ах, скільки дерев, і всі у цвіту! Мабуть, острів Принца Едуарда — найбільш квітуче місце на землі. Я знала, що тут гарно, але й не припускала, що так неймовірно гарно! І навіть уявляла, ніби тут моя домівка, та ніколи не думала, що так і станеться. А правда чудово, коли твої мрії здійснюються?.. Які чудернацькі ці червоні дороги! Я запитала місіс Спенсер, чому вони червоні, а вона сказала, що не знає, і попросила не ставити їй багато запитань. Але як хочеш дізнатися щось нове, то як же не розпитувати? То чому ці дороги червоні, ви знаєте?

— М-м… правду сказати, не знаю, — зізнався Метью.

— Що ж, це ще одне запитання, яке потребує відповіді, і я ї ї неодмінно знайду. Скільки всього на світі прекрасного й дивного, що ми мусимо колись дізнатися! Світ дуже-дуже цікавий, і як було б сумно жити, якби ми вже все про все знали, правда? Не було б ніякого простору для уяви. Але, може, я занадто багато говорю? Мені завжди роблять зауваження. Може, ви теж стомилися і ваша голова зараз лусне, то я помовчу. Хоча, щиро кажучи, це важко.

Метью, на свій превеликий подив, почувався чудово. Ця маленька веснянкувата щебетуха аж ніяк не обтяжувала його і, хоча він і не завжди встигав за жвавим польотом ї ї думки, схоже, йому була навіть до душі ї ї балаканина. Тож він відповів, як завжди, соромливо:

— Говори, скільки заманеться, я не заперечую.

— Ах, яка я рада! Відчуваю, ми з вами потоваришуємо! Це таке полегшення — говорити, коли хочеться і коли ніхто не свариться і не каже, що дітей краще бачити, ніж чути. Мені повсякчас кажуть угамувати свій запал й осістися, а ще сміються з мене, тому що я говорю піднесеними словами. Але якщо у вас піднесені думки, то їх треба висловлювати натхненними словами, ви згодні, скажіть?

— Ну-у-у… схоже, що так, — погодився Метью.

— Місіс Спенсер казала, що ваша ферма називається Зелені Дахи і що довкола будинку багато-пребагато дерев. Мене це вельми втішило, бо я так люблю дерева! Біля сиротинця їх майже не було, тільки декілька кволих деревець росло на подвір’ї. Вони самі були як сироти, ці деревця. Мені завжди хотілося плакати, коли я на них дивилася. А чи є струмок біля Зелених Дахів?

— Так, один. Просто за нашим будинком.

— Я завжди мріяла жити там, де весело дзюркотить струмок. Ой, я зараз почуваюся майже абсолютно щасливою! Майже, бо зовсім-зовсім щасливою я бути аж ніяк не можу, бо… от скажіть, будь ласочка, який оце колір, га?

Дівчинка перекинула через худеньке плече одну зі своїх довгих лискучих кіс і тицьнула ї ї перед очі Метью. Той не вельми тямив на відтінках жіночого волосся, але тут жодних сумнівів бути не могло.

— Рудий, чи не так? — досить упевнено відповів він.

— Отож-бо й воно! — сумно зітхнувши, підтвердила дівчинка. — Як тут будеш почуватися абсолютно щасливою? Я не надто переймаюся через усе інше: веснянки, зелені очі і те, що я така худа, бо легко можу уявити, що у мене обличчя ніжне, як пелюстка троянди, з ямочками на щоках, а очі — осяйні, фіалкові, і що я гарненька, пухкенька. Але навіть в уяві я ніяк не можу позбавитися цього рудого волосся. Це просто трагедія мого життя! Якось я читала в одному романі про дівчину, у якої теж була трагедія всього ї ї життя, але не руде волосся. Вона була золотоволосою і божественно красивою. А якби ви могли вибирати, то що б обрали — невимовну вроду, приголомшливий розум чи янгольську душу?

— Ну-у-у… навіть і не знаю.

— І я не знаю. Ніяк не можу вирішити. Але це не має значення, тому що навряд чи я стану такою… Ах, містере Касберте! Містере Касберте!!!

Дівчинка не доказала, ї ї думки перескочили на зовсім інше, бо несподівано кабріолет завернув праворуч, і вони виїхали на Алею — шматок дороги, обабіч якої здіймалися велетенські крислаті яблуні.

Дівчинка відкинулася назад у кабріолеті, звівши захоплене личко до тієї білої розкоші, що пропливала над головою. І навіть коли вони, вже виїхавши з Алеї, спускалися довгим схилом до села, Енн сиділа зачарована й мовчазна, споглядаючи, як спалахує вечірньою загравою призахідне небо.

— Ти, напевно, втомилася і їсти хочеш, — нарешті наважився на слово Метью, бо ніяк інакше не міг пояснити ї ї тривалу мовчанку. — Але нам уже небагато лишилося, близько милі.

Дівчинка глибоко зітхнула і, наче щойно повернувшись із далеких мандрів між зорями, подивилася на нього замріяним поглядом.

— Містере Касберте, — прошепотіла вона, — а що то було — оте біле місце, яке ми проїжджали?

— Ти, мабуть, про Алею питаєш? — уточнив Метью, поміркувавши якусь мить. — Дуже гарне місце.

— «Гарне»? Ні, це занадто просте слово. Може, краще «дивовижне»? Так, дивовижне! Я ніколи не бачила і уявити навіть собі не могла такого місця. Від нього в грудях такий дивний, солодкий біль. А ви коли-небудь відчували такий біль, містере Касберте?

— Та щось не пригадую.

— А у мене так часто буває — щоразу, коли бачу щось по-справжньому гарне, неймовірне. Але це дивовижне місце не варто називати «Алеєю», бо ця назва якась порожня, нічого не виражає. Краще… зараз подумаю… Білий Шлях Зачарування. Як вам? Коли мені не подобається назва місця або ім’я людини, я завжди вигадую нове, і потім так їх і називаю… А нам справді залишилося проїхати одну милю? Це і добре, і погано. Погано, бо закінчується подорож. А добре тому, що у мене нарешті з’явиться рідний дім. Від самої думки, що я їду додому, знову солодко щемить серце.

Вони спускалися з пагорба до мосту майже посередині довгого, звивистого ставка. Нижче від моста, де бурштиновий пояс піщаних горбів відтинав ставок від блакитної затоки, вода яскріла мінливими барвами, переливаючись від жовтогарячого, рожевого, блідо-зеленого до бузкового. А вище від моста ставок звивався серед ялинових і кленових гаїв, і його темна водяна поверхня холодно виблискувала між мерехтливих тіней.

— Це — ставок Баррі, — сказав Метью.

— Ні, ця назва мені теж не подобається. Я називатиму його… Озером Осяйних Вод. Так, цілком відповідна назва, я певна, бо відчула трепет усередині, а так завжди буває, коли я вигадую назву і вона точно пасує.

Коли дорога знову зробила гак, Метью промовив:

— Ми майже вдома. Наша ферма…

— Ні-ні, не показуйте! — перебила вона. — Дозвольте мені вгадати.

У м’якому тьмяному світлі вечірнього присмерку було добре видно зелену долину, якою рясніли чепурні фермерські садиби. Очі дівчинки жваво перебігали від однієї до іншої, і нарешті зупинилися на будиночку, що стояв ліворуч від дороги і невиразно білів, причаївшись у затишку квітучих дерев. Над ним сяяла велика кришталево-біла зірка, немов самі небеса підказували дівчинці, де ї ї новий дім.

— Ота, правда? — промовила дівчинка, показуючи рукою.

— Вгадала! — Метью вдоволено стьобнув кобилку віжками.

— Тільки-но я побачила зелений дах на будинку, відчула, що це мій дім! Я така щаслива! Він пречудовий…

Вона захоплено зітхнула й замовкла. Метью ж неспокійно засовався на місці, розмірковуючи не про те, якого клопоту завдасть йому та сестрі Маріллі прикра помилка, а про те, якого болісного розчарування зазнає довірливе сердечко крихітки-сирітки з осяйними очима, котра так прагнула рідного дому і вже любила Зелені Дахи.

Розділ 3

Марілла Касберт дивується

Тільки-но Метью з’явився на порозі, Марілла тут же підхопилася з місця й кинулась назустріч прибулим. Та, забачивши дивну дитячу постать з осяйним личком, з довгими вогненно-рудими косами й цікавими очима, завмерла від несподіванки.

— Метью, хто це? — вигукнула вона. — А де ж хлопчик?

Але горопашний Метью відповів:

— Не було там ніякого хлопчика.

— Як це? Але ж хлопчик мусив бути! Місіс Спенсер мала привезти нам хлопця! — наполягала Марілла.

— Мала, та не привезла. Замість хлопця на мене чекала… вона. — Метью кивнув на дівчинку, тільки тепер згадавши, що навіть не запитав ім’я бідолашної сирітки. — І що мусив робити? Кинути на станції саму? То забрав із собою! І байдуже, з чиєї вини сталося непорозуміння, але напевне не з ї ї.

— І не з нашої, ми чітко сказали: потрібен хлопчик, помічник. І що тепер? — вигукнула Марілла.

Дівчинка уважно слухала їхню розмову, і ї ї щасливе усміхнене личко поволі смутнішало. Аж раптом вона впустила свою безцінну валізку і заломила у відчаї руки.

— А я не хлопчик і вам не потрібна?! Я нікому ніколи не була потрібна!

Упавши на стілець, вона затулила обличчя долоньками і розпачливо розридалася. Несподіване дитяче горе приголомшило Маріллу і Метью, і вони, розгублені, зніяковілі, мовчки перезирнулися між собою. Марілла спробувала заспокоїти дівчинку:

— Ну-ну, годі, нема чого так плакати.

— Нема? — Дівчинка рвучко підвела голівку: обличчя в неї було геть залите сльозами, губи тремтіли. — Де ж пак, це ж найтрагічніша мить мого життя!

Суворе й збентежене обличчя Марілли мимохіть розпливлося в незвичній усмішці.

— Ну-ну, годі, заспокойся. Ми ж не женемо тебе з дому. А поки, може, скажеш, як тебе звати?

Дівчинка спочатку завагалася, а по тому твердим голосом заявила:

— Називайте мене Корделія! Адже вам все одно, як мене кликати, бо лишусь я тут недовго, правда.

— Зовсім не все одно! Нічого не розумію. Якщо твоє ім’я не Корделія, то як тебе звати?

— Енн Ширлі, — неохоче пробурмотіла дівчинка. — Ось таке неромантичне ім’я…

— Не верзи дурниць! — безжально відрубала Марілла. — Енн звучить аж ніяк не гірше від Корделії! Отож, Енн Ширлі, можеш пояснити, як так вийшло, що замість хлопця місіс Спенсер привезла нам дівчинку? Чи у вашому сиротинці самі дівчата?

— О, ні, хлопців там багато, і навіть занадто. Але місіс Спенсер чітко сказала, що вам потрібна дівчинка років одинадцяти, і наша директриса вирішила, що я саме те, що треба. Я так зраділа, що не заснула ні на хвильку минулої ночі. Таке щастя знати, що я «саме те, що треба»! Ох, — додала вона з докором, обернувшись до Метью, — чому ви одразу не сказали, що я вам не потрібна, і не залишили мене на станції? Якби я не побачила Білого Шляху Зачарування і Озера Осяйних Вод, мені було б тепер не так тяжко на душі.

— Про що вона говорить? — запитала здивована Марілла, витріщившись на брата.

— Ну-у-у, вона згадує, про що ми розмовляли дорогою, — відповів Метью і квапливо додав: — Піду розпряжу кобилку, Марілло, а ти завари нам чаю, будь ласка.

— А крім тебе місіс Спенсер узяла ще когось із дітей? — розпитувала далі Марілла, коли Метью вийшов.

— О, так, Лілі Джоунс — для себе. Лілі всього п’ять рочків, і вона дуже гарна, з таким розкішним каштановим волоссям. А якби я була вродлива й мала каштанове волосся, ви б не відмовилися від мене?

— Розумієш, Енн, ми хотіли взяти хлопчика, щоб він допомагав Метью з роботою на фермі. Для дівчинки це не підходить. Ну ж бо, знімай капелюшок. І подай свою валізку, я ї ї залишу у передпокої.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.