Маленький лорд Фаунтлерой

ФренсісБернетт

У Цедріка Ерроля після смерті батька, який давно покинув рідну Англію, залишається лише люба мама, з якою вони нерозлучні. Семирічний хлопчик також проводить час зі своїми друзями: крамарем містером Гоббсом і Діком, чистильником взуття. Але одного разу в будинок Цедріка приїжджає адвокат. Виявляється, хлопчик — останній спадкоємець свого діда, графа Дорінкорта, тому негайно повинен вирушити до Англії та прийняти титул лорда. Яке життя підготував заможний дідусь для свого спадкоємця і чи вдасться маленькому лордові носити з честю свій титул?

Френсіс Бернетт

Маленький лорд Фаунтлерой

© Дубовик Л. І., переклад, 2020

© Болдирєва Н. В., обкл., 2020

© Анікіна Н. В., іл., 2020

© ТОВ Видавництво «Ранок», 2020

ISBN 978-617-09-7008-4 (epub)

Усі права збережено.

Жодна частина цього видання не може бути відтворена

в будь-якій формі без письмового дозволу

власників авторських прав.

Серія «Класичні романи»

Усі права застережено.

Бернетт Френсіс

Б51 Маленький лорд Фаунтлерой / Френсіс Бернетт ; пер. Л. І. Дубовик. — Харків : Вид-во «Ранок», 2020. — 296 с.: іл. — (Серія «Класичні романи»).

ISBN 978-617-09-4523-5

У Цедріка Ерроля після смерті батька, який давно покинув рідну Англію, залишається лише люба мама, з якою вони нерозлучні. Семирічний хлопчик також проводить час зі своїми друзями: крамарем містером Гоббсом і Діком, чистильником взуття. Але одного разу в будинок Цедріка приїжджає адвокат. Виявляється, хлопчик — останній спадкоємець свого діда, графа Дорінкорта, тому негайно повинен вирушити до Англії та прийняти титул лорда. Яке життя підготував заможний дідусь для свого спадкоємця і чи вдасться маленькому лордові носити з честю свій титул?

УДК 82-93

Розділ I

Дивна несподіванка

Батько помер, коли Цедрік був зовсім маленьким, тому нині хлопчик пам’ятав про тата не дуже багато. Пам’ятав лише, що тато, англієць, був високим, блакитнооким, із довгими вусами і що було надзвичайно весело подорожувати кімнатами, сидячи у нього на плечі. Після смерті татуся Цедрік упевнився, що краще й не говорити з матір’ю про нього. Під час хвороби батька Цедріка відвезли з дому, а коли малий повернувся, усе вже скінчилося, і матінка, яка теж довго й важко хворіла, щойно перебралася з ліжка на своє улюблене крісло біля вікна. Вона, у чорній жалобній сукні, була бліда й худа, усі ямочки зникли з ї ї обличчя, а очі дивилися сумно й байдуже.

— Любуню, татові стало ліпше? — запитав Цедрік (тато завжди звертався так до матері, і хлопчик почав наслідувати його).

Він відчув, як затремтіли ї ї руки, і, піднявши свою кучеряву голівку, зазирнув їй у вічі.

— Любуню, — повторив він, — скажи, адже йому тепер добре?

Цедрік обхопив матусину шию руками, притиснувся м’якою щічкою до ї ї щоки й почав обціловувати ї ї рідне обличчя. Вона ж опустила голову на його плече й гірко заплакала, міцно притискаючи сина до себе.

— Так, йому добре, — ридала вона, — йому зовсім добре, але в нас із тобою більше нікого не залишилося.

Хоча Цедрік був ще замалим, він зрозумів, що його високий, вродливий, молодий тато ніколи вже більше не повернеться. І все ж хлопчик ніяк не міг збагнути, чому так сталося. Оскільки матуся завжди плакала, коли він починав розмову про тата, то малюк вирішив, що краще не нагадувати їй про нього надто часто.

У матері було мало знайомих, і жили вони самотньо, хоча Цедрік не помічав цього, аж поки не подорослішав і не дізнався про причини, через які в них не бувало гостей. Тоді хлопцеві розповіли, що матінка його була бідною сиротою, коли тато одружився з нею. Вельми гарненька й самотня, вона проживала як компаньйонка в багатої старої дами, котра недобре поводилася з нею, раз у раз кривдила й зневажала ї ї. Якось капітан Цедрік Ерроль, завітавши до цієї дами в гості, побачив, як молода дівчина зі сльозами на очах піднімалася східцями. Вона здалася йому такою чарівною, невинною й сумною, що від тієї хвилини він не міг ї ї забути. Незабаром вони познайомилися, покохали одне одного й повінчалися. Однак цей шлюб спричинив невдоволення серед оточення молодят. Найбільше сердився батько капітана, який мешкав в Англії й був неймовірно заможним і знатним паном, відомим своєю лихою вдачею. До того ж він усією душею ненавидів Америку й американців. Окрім

капітана, у нього було ще двоє синів, старший із яких за законом мав успадкувати родовий титул і всі маєтки

батька. У разі смерті старшого сина, спадкоємцем уважався наступний. Тому капітан Цедрік мав небагато шансів стати коли-небудь заможним і вельможним, хоча він і походив зі знатної родини.

Але природа ущедрила молодшого з братів блискучими здібностями, яких не мали старші. Крім того, він був гарним із лиця, зі стрункою статурою, мужньою й благородною поставою, із ясною усмішкою і звучним голосом. Він був хоробрий і великодушний та ще мав безмірно добре серце, що приваблювало до нього людей. А ось про його братів такого сказати не можна було. Ще в Ітоні[1] їх не любили й не жалували товариші; пізніше в університеті вони мало займалися наукою, марнуючи час та гроші, й не зуміли знайти щирих друзів. Вони постійно засмучували батька, старого графа, й ображали його самолюбство. Батькові було надто прикро, що тільки третій син, який мав отримати мізерні статки, за своїми якостями відповідав їхньому високому суспільному становищу. Іноді він майже ненавидів молодшого сина за його досконалість, але глибоко в душі все ж не міг не любити його. Під час одного зі спалахів гніву батько відправив його подорожувати Америкою, бажаючи на деякий час прибрати геть із-перед очей, щоб не дратуватися, постійно порівнюючи зі старшими синами.

Але за півроку граф вже почувався самотнім і потай прагнув побачитися з сином. Урешті-решт, він надіслав капітанові Цедріку листа, вимагаючи негайного повернення додому. Лист цей розминувся з листом капітана, у якому той повідомляв батькові про своє кохання до гарненької американкий про намір узяти з нею шлюб. Отримавши цю звістку, старий граф шалено розлютився. Цілу годину він бігав, як тигр у клітці, а потім сів за стіл і написав синові листа, де наказував ніколи не наближатися до його дому й ніколи не писати ані йому, ані братам. Він писав, що капітан може жити, де хоче і як хоче, що він відлучений від сім’ї назавжди і, звісно, не може розраховувати на будь-яку підтримку з боку батька.

Капітана дуже засмутив цей лист. Він любив Англію й був вельми відданий рідному дому. Спочатку він розгубився, не знав, що робити: його не привчили до праці, йому бракувало практичного досвіду. Однак він мав мужність, тому з часом, продавши свою посаду в англійській армії, після тривалих клопотів відторгнений син знайшов собі місце в Нью-Йорку й одружився. Цедрік придбав маленький будиночок на одній із віддалених вулиць міста, там народився його синок, і все життя здавалося йому таким хорошим, веселим, радісним, що він жодної хвилини не шкодував про одруження.

Дружина його справді була чарівною, а їхній синочок скидався водночас і на батька, і на матір. Хоча малюк зростав у вкрай простих умовах, здавалося, що ніде у світі немає іншої такої щасливої дитини, як він. По-перше, він завжди був здоровий і ніколи не спричиняв занепокоєння в дорослих, по-друге, хлопчик мав такий милий та ґречний характер і таку веселу вдачу, що всіх неабияк тішив собою, і по-третє, він був напрочуд вродливий. На відміну від інших дітей, він народився з цілою шапкою м’якого, тонкого золотистого й кучерявого волосся, яке до шести місяців перетворилося на чарівні довгі локони. Дитинча зачаровувало своєю миловидістю й великими карими очима в обрамленні довгих густих вій. Спинка й ніжки його були такі міцні, що в дев’ять місяців він уже навчився ходити. Водночас він відзначався такою рідкісною для дитини поведінкою, що всі залюбки гралися й панькалися з ним.

Коли він підріс настільки, що міг разом із нянею виходити на прогулянку, то привертав до себе загальну увагу, оскільки був гожий, здоровий і рум’яний. Неодноразово, повертаючись додому, няня розповідала матері про те, що багато хто з жінок зупиняв свої екіпажі, щоб подивитися на хлопчика й поговорити з ним. Найбільше причаровувала в ньому радісна, смілива, своєрідна манера знайомитися з людьми. Це, імовірно, пояснювалося тим, що він мав надзвичайно довірливий характер і добре серце, яке співчувало всім і всіх хотіло зробити такими ж щасливими, як він сам. Безсумнівно, така властивість характеру розвинулася в ньому під впливом того, що він постійно перебував у товаристві своїх батьків — щирих, спокійних, делікатних і вихованих людей. Він завжди чув одні тільки ласкаві й ввічливі слова й мимохіть звик також бути добрим і м’яким. Хлопчик чув, що тато завжди називав маму найпестливішими іменами й повсякчас ніжно піклувався про неї, а тому й він навчився у всьому наслідувати його приклад.

Тому, дізнавшись, що тато не повернеться, і бачачи, як сумує матуся, Цедрік вирішив якомога частіше робити ї ї щасливою. Він був ще зовсім маленьким, але це щоразу спадало йому на думку, коли він сідав до матері на коліна й клав свою кучеряву голівку на ї ї плече, коли приносив показувати їй іграшки й малюнки, коли згортався клубочком біля неї на дивані.

— О, Мері, — якось почув він ї ї розмову зі служницею, — я впевнена, що він намагається допомогти мені! Він часто дивиться на мене з такою любов’ю, таким поглядом, наче жаліє мене, а потім починає обнімати або показувати свої іграшки. Зовсім як дорослий. Я гадаю, він знає…

Коли Цедрік підріс, він став для матері таким близьким другом, що вона й не шукала собі інших. Вони разом гуляли, разом теревенили про все на світі й разом бавилися. Із ранніх років він навчився читати й тепер, лежачи вечорами на килимі перед каміном, читав уголос: то казки, то товсті книги, а то й газети.

І Мері, перебуваючи в кухні, не раз чула, як місіс Ерроль реготала від душі з того, що він говорив.

— Неможливо втриматися від сміху, коли спостерігаєш за його витівками й дивацтвами, — говорила Мері крамареві. — У день виборів нового президента він прийшов до мене на кухню, став біля грубки, засунув руки в кишені, зробив серйозне-пресерйозне обличчя й каже: «Мері, я дуже цікавлюся виборами. Я республіканець, і Любуня теж. А ви, Мері, теж республіканка?» — «Ні, я демократка», — відповіла я. «Ах, Мері, — вигукнув він, — ви доведете країну до згуби!..» І відтоді не минає й дня, щоб він не намагався вплинути на мої політичні переконання.

Мері дуже пишалася хлопчиком і душі в ньому не чула. Вона служила в цьому домі від дня народження Цедріка, а після смерті його батька стала і куховаркою, і покоївкою, і нянею. Вона пишалася вродою хлопчика, його маленьким міцним тілом, його милими манерами, а найпаче його довгими кучерями. Вона готова була з ранку до ночі допомагати його матері, коли та шила дитячі костюмчики або прибирала його речі.

— Справжній аристократ! — не раз вигукувала вона. — Їй-богу, хотіла б я бачити серед дітей із П’ятої авеню[2] такого ж красеня, як він. Усі чоловіки, жінки й діти задивляються на нього та на його оксамитовий костюмчик, зшитий зі старої сукні пані. Він іде собі з високо піднятою головою, а кучері так і майорять на вітрі… Справжній молодий лорд!..

Цедрік не здогадувався, що схожий на молодого лорда, — він навіть не знав значення цього слова. Його кращим другом був містер Гоббс — крамар із протилежного рогу вулиці. Цедрік дуже любив і поважав його. Він уважав свого дорослого друга надзвичайно багатою й могутньою людиною, адже в нього в крамниці було стільки смаколиків: сливи, винні ягоди, апельсини, бісквіти. До того ж він мав ще коня й візок. Хлопчик приходив до крамниці щодня, й вони годинами розмовляли про різні повсякденні питання. Дивно, як довго вони могли бесідувати один з одним — найпаче про 4-те липня[3]! Містер Гоббс узагалі вельми осудно ставився до «британців» і, розповідаючи про революцію, озвучував дивовижні факти, що свідчили про потворні вчинки супротивників і про виняткову хоробрість героїв революції. Коли ж він цитував параграфи з «Декларації Незалежності», Цедрік украй збуджувався: очі його горіли, щоки палали, а кучері перетворювалися на копицю скуйовдженого золотого волосся. І щоразу йому кортіло чимшвидше передати все почуте мамі. Мабуть, саме містер Гоббс і пробудив у ньому інтерес до політики. Він любив читати газети, і тому Цедрік дізнався багато чого про те, що коїлося у Вашинґтоні. Водночас містер Гоббс зазвичай висловлював власну думку щодо того, добре чи погано виконує президент свої обов’язки. Якось після нових виборів містер Гоббс залишився особливо задоволений результатами.

Незабаром після цих виборів, коли Цедріку було майже вісім років, відбулася одна незвичайна подія, яка відразу змінила все його життя. Дивно, що саме того дня, коли все сталося, він говорив із містером Гоббсом про Англію й англійську королеву, причому містер Гоббс висловлював свою вельми несхвальну думку про аристократів, зокрема про графів та маркізів. Був дуже спекотний день, і Цедрік, досхочу награвшись у солдатики з іншими хлопчиками, рушив до крамниці, де застав містера Гоббса за читанням «Лондонської ілюстрованої газети», на сторінках якої було зображене якесь свято при дворі.

— А! — вигукнув містер Гоббс, — ось вони тепер чим займаються! Тільки недовго їм радіти! Незабаром настане час, коли ті, кого вони пригноблюють, піднімуться й висадять у повітря їх, усіх цих графів і маркізів! Час цей наближається! Їм не завадить подумати про нього!..

Цедрік, як завжди, зіп’явся на стілець, зсунув шапочку на потилицю і сховав руки в кишені.

— А ви багато бачили графів і маркізів, містере Гоббс? — запитав він.

— Я? Ні! — обурено вигукнув містер Гоббс. — Хотів би я подивитися, якби вони прибули сюди! Жодному з цих ненажерливих тиранів я не дозволив би присісти на мій ящик.

Містер Гоббс величався цим почуттям презирства до аристократії.

— А може, вони б не захотіли бути графами, якщо б пізнали що-небудь краще, — відповів Цедрік, відчуваючи якусь невиразну симпатію до цих людей, які перебувають у такому неприємному становищі.

— Ат! Вигадки! — вигукнув містер Гоббс. — Вони вихваляються своїм становищем. Погана компанія.

Саме в розпалі їхньої розмови з’явилася Мері.

Цедрік спочатку подумав, що вона прийшла купувати цукор або що-небудь таке, але виявилося зовсім інше. Вона була бліда й чимось схвильована.

— Ходімо, любий мій, матуся чекає, — сказала вона.

Цедрік зіскочив зі свого сидіння.

— Вона, либонь, хоче піти гуляти зі мною, Мері? — запитав він. — Бувайте здорові, містере Гоббс, я незабаром знову прийду.

Хлопчик був здивований, побачивши, що Мері якось чудно дивиться на нього й увесь час хитає головою.

— Що трапилося? — запитав він. — Тобі, певно, дуже жарко?

— Ні, — відповіла Мері, — але в нас сталося дещо незвичайне.

— У матусі від спеки розболілася голова? — стурбовано запитав хлопчик.

Але річ була зовсім не в тому. Якраз біля будинку вони побачили перед під’їздом карету, а у вітальні в цей час хтось розмовляв із мамою. Мері одразу ж повела Цедріка нагору, одягла на нього найкращий костюмчик, застебнула червоний пояс і ретельно розчесала кучері.

— Усі графи та князі! Бодай ви нагло зслизли! — бурчала вона собі під ніс.

Усе це було доволі незвично, але Цедрік був упевнений, що матуся пояснить йому, у чому справа, тому він дав волю Мері бурчати, скільки їй заманеться, не розпитуючи ні про що. Скінчивши свій туалет, він побіг до вітальні, де застав високого худого старого пана з різкими рисами обличчя, котрий сидів у кріслі. Неподалік від нього стояла мама, схвильована й бліда. Цедрік відразу помітив сльози на ї ї очах.

— О, Цедді! — із якимось страхом і хвилюванням вигукнула вона й, підбігши до свого маленького хлопчика, міцно обняла й поцілувала його. — О, Цедді, мій милий!

Старий пан підвівся й уважно подивився на Цедріка своїми проникливими очима.

— Отже, я бачу перед собою маленького лорда Фаунтлероя? — тихо промовив він.

Розділ II

Друзі Цедріка

Увесь наступний тиждень у цілому світі не можна було б відшукати більш здивованого й розгубленого хлопчика, ніж Цедрік. Насамперед, усе, що розповіла йому матуся, було незбагненно. Перш ніж зрозуміти хоча б щось, йому довелося двічі або тричі вислухати одне й те саме. Уся ця історія починалася з графів. Його дідусь, якого він абсолютно не знав, був графом; і його старший дядько — не впади він з коня і не розбийся на смерть — згодом теж став би графом; і також його другий дядько, який у Римі відійшов у вічність від гарячки. Нарешті і його тато, якби був живий, був би графом. Але позаяк усі вони померли, і в живих залишився тільки Цедрік, то після смерті дідуся належить стати графом йому самому, а поки він лорд Фаунтлерой.

Цедрік геть зблід, коли вперше почув про це.

— О, Любуню! — вигукнув він, звертаючись до матері. — Я не хочу бути графом! Із-поміж моїх товаришів немає жодного графа! Чи не можна як-небудь зробити так, щоб не бути графом?

Але виявилося, що це неминуче. Його дідусь прислав за ним, воліючи, аби хлопчик приїхав до Англії, а мама погодилася, що йому варто їхати.

— Тому, — казала вона, — що твій тато теж бажав би бачити тебе в Англії. Він завжди був відданий своєму рідному дому, та й окрім того, треба зважати й на інше. Я була б суто егоїстичною матір’ю, якби не погодилася на твій від’їзд. Коли ти виростеш, ти зрозумієш мене.

Цедрік сумно похитав головою.

— Мені дуже шкода розлучатися з містером Гоббсом. Гадаю, він сумуватиме без мене, та і я сумуватиму за всіма знайомими.

Коли містер Хевішем, повірений у справах лорда Дорінкорта, обраний дідом для супроводу маленького лорда Фаунтлероя, прийшов до них наступного дня, Цедрікові довелося почути багато нового. Повідомлення про те, що він буде невимовно заможним, коли стане дорослим, що в нього будуть замки, розлогі парки, золоті копальні та великі маєтки, по суті, анітрохи не втішало його. Він турбувався про свого друга, містера Гоббса, і вирішив вибратися до нього після сніданку.

Цедрік застав його за читанням ранкових газет і з серйозним виглядом наблизився до крамаря. Він передчував, що зміна в його житті заподіє велике горе містерові Гоббсу, а тому всю дорогу розмірковував та придумував, як усе це озвучити.

— Хелло! Здоров був! — сказав містер Гоббс.

— Доброго здоров’я, — відповів Цедрік.

Він не зіп’явся, як раніше, на високий стілець, а сів на ящик із бісквітами, обхопив руками коліна й мовчав так довго, що містер Гоббс урешті-решт запитально подивився на нього з-за газети.

— Хелло! — повторив він.

Цедрік наважився й запитав:

— Містере Гоббс, а чи пам’ятаєте ви, про що ми говорили вчора вранці?

— Так, здається, про Англію…

— А коли ввійшла до крамниці Мері?

Містер Гоббс почухав потилицю.

— Ми говорили про королеву Вікторію та про аристократів.

— Так… і… про графів, — дещо вагаючись, додав Цедрік.

— Так, наскільки я пам’ятаю, ми їх трохи посварили, — вигукнув містер Гоббс.

Цедрік зашарівся. Ніколи в житті він не почувався так ніяково.

— Ви сказали, — продовжував він, — що не дозволили б жодному з них сісти на ваш ящик із-під бісквітів?

— Звісно, — із гідністю підтвердив містер Гоббс. — Нехай би тільки спробували!

— Містере Гоббсе, — вигукнув Цедрік, — один із них сидить цієї миті на вашому ящику!

Містер Гоббс мало не зіскочив зі свого стільця.

— Що?! — закричав він.

— Так, містере Гоббс, — скромно відповів Цедрік. — Я граф або, точніше, незабаром буду графом. Я не жартую.

Містер Гоббс підвівся зі свого місця, підійшов до вікна й подивився на термометр.

— У тебе, мабуть, розболілася від спеки голова? — вигукнув він, оглядаючи хлопчика з ніг до голови. — Сьогодні занадто спекотно! Як ти почуваєшся? Чи давно це в тебе?

Із цими словами він поклав руку на голову хлопчика. Цедрік зовсім розгубився.

— Дякую вам, — сказав він, — я здоровий, і в мене аж ніяк не болить голова. Але, на превеликий жаль, усе це правда. Ви пам’ятаєте, Мері приходила кликати мене? У цей час містер Хевішем говорив із мамою, це адвокат.

Містер Гоббс опустився на стілець і витер хусткою своє мокре чоло.

— Один із нас напевно зазнав сонячного удару! — вимовив він.

— Ні, — заперечив Цедрік, — але ми повинні змиритися з цією думкою, містере Гоббс. Містер Хевішем навмисне приїхав із Англії, його відрядив мій дідусь, аби повідомити нам про це.

Містер Гоббс розгублено дивився на хлопчика.

— Хто твій дідусь? — запитав він нарешті. Цедрік засунув руку в кишеню й обережно дістав звідти невеличкий аркуш паперу, на якому було щось написано великим нерівним почерком.

— Я ніяк не міг запам’ятати, а тому записав на папері, — відповів він і почав читати: — Джон Артур Моліне Ерроль, граф Дорінкорт. Ось його ім’я, і ​​мешкає він у замку. А мій покійний тато був його молодшим сином, і я б не був тепер лордом або графом, якби тато залишився живий, а він так само не був би графом, якби його брати не померли. Але вони всі преставилися, і в живих залишився тільки я. Ось чому я неодмінно маю стати графом, і ось чому дідусь кличе мене до Англії.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.